424 
Hiint Tegn, der mod det Ydre sammenbandt 
En tredelt Slaegt, vild, i sig selv adsplittet, 
Var den Tids Enhedsdrift, som end ei fandt 
En anden Form end dette Stridsgcvandt, 
Med Blod og Vaabenmagt raat sammenkittet. 
Dog var der Styrke alt i dette Tegn. 
Det bar i sig Forjaettelsen om bedre, 
Om lyse Kraefter i en Fremtids Egn. 
Fdrst maatte dog den gamle Baun gaae ned, — 
Med sidste Glands kirn som et Minde haedre 
De tause Hoie over vore Faedre, 
Og danne Overgang fra Kamp til Fred. 
En Nat af Sekler lagde sig om Norden 
Forventningsfuld, og alle Steinmer taug, 
Og af de tvende Folks Fostbroderlaug 
Yar knapt et flygtigt Spor lilbage vorden. 
Men Enhedstegnet var ei tabt, det skulde 
Kun luttres fra den vilde Flammeskrift 
Til Stjernebilledets forsoningsfnlde 
Og hjertefaste Glands. See, derfor dulgtes 
Den hemmelige Rune Dag og Nat 
Af fremtidssvangre Skyer, og efterfulgtes 
Kun af en enkelt Forskers dybe Blik, 
Af Nordens Genius til Vogter sat 
Paa Tidens Hoider. Og selv ban dog fik 
Kun i en viet Stund en svaevende 
Fortoning af den stjernerige Bro, 
Der glimtende og sagte baevende 
I Dromme endnu har vort Nord omgivet. 
Men indenfra maa Kraften ene groe, 
Som kan udstraale denne Glands i Livet; 
Fra Klippens haarde Favn, fra Slettens Ager, 
Men mest fra Hjertets stille Kammer drager 
Den al sin Naering, til den engang stiger 
Med Fasthed over Nordens trende Riger, 
Et Forbundstcgn for aandelige Kraefter, 
En ny Nordstjerne til at styre efter. 
