] verkllg kunskap ocli smaningom mer och mer afledas 
fran det ratta. Det ar, hos en sann naturforskare, en 
nddvandig egenskap att heslamdt skilja emellan hvad han 
vet, sasom fiillt hevisad sanning, och hvad han kanner, 
sasom en mer eller mind re sannolik forslagsmenlng eller 
hypothes. Sammanblanda vl sanningen med sannolikhe- 
terna, iitan att uppdraga ragang emellan dem, sa kiinna 
vi visserligen IVamstalla ett skenbart stort kunskapsmatt , 
men hvari, ofta nog, endast den mindre dclen ar verk- 
lig sanning. 
Yi fa likval icke derfore utesliila hypotheserna , de 
aro pa det sattet broar till sanningen, att de fbranleda 
forandrade och fornyade fragor till naturen; men vi 
maste da, iitan forutfattad karlek till var forslagsmening, 
noga akta pa iiatnrens svar; ty om vi forsumrna fra- 
gorna, eller ej akta pa svaren, blifva hypotheserna 
rutschbanor till misstag och forvillelser. Latom oss der- 
fbre, vld vara forskningar, med yttersta forsigtlghet be- 
trada deras bana, den ar hal , det ar latt att fortskynda 
derpa , men den ar oftast otacksam och ej ledande till 
sanningen. Vagen till denna ar modosam, men ger vid 
malet modans fiilla Ion. Vart tidehvarf alskar hypo- 
theserna, flera naturforskare fblja deras lockande och 
latta bana och utstro, med blixtrande snille, fbrledande 
sannolikheter , hvilka unga sinnen, annu ej varnade af 
ledsamma atertag fran egna irrfarder, uppfanga sasom 
verkligheter och belinna sig derigenom snart invafda i en 
massa af sannolikheter, om hvilka de anse sig bfverty- 
gade att de hafva nagot mer an blotta likheten med san- 
