133 
iitbccler jng mig alt IVi lemna en kort tifversngt af 
det liela. 
Det ar bekaiit att man bos oss ofta traffar stensa- 
ker fran forntiden , hvilka patagligt blifvit slagna ocb 
tilldanade af rnenniskohand for nagot bestiimdt andamal; 
och de tralFas stundom pa sadana slallen, der de under 
artusendcn maste hafva legal i orubbadt skick. Sa triifFa 
vi dem under torfmossbaddar , pa bvilka lagrat sig slora 
irrus- och slenasar af sa bo«; alder att hvarken var 
Historia eller vara Sagor omtala den katastrof, som upp~ 
vallat dcm. Angaende dessa stensakers hoga alder, skall 
jag liingre fram anfora nagot mer. Se vl narmare pa 
dem, sa finna vl att de likna verktjg af flera slag. Vi 
igenkanna mejseln, balmejseln, yxan, skarfyxan, halisa- 
ren, lansen, fden, knifven m. fl. (bar framvisades dessa) 
ocb de aro sa Ilka de nu brukade att Ingen kan miss- 
kanna dem, och den storsta sklllnaden b(‘star verkligen 
deri att do aro af sten, da de nu brukade aro af jern. 
Efteifraga .vl om dyllka redskap af sten annu begagnas, 
sa erfara vl att de nu mera ingenstades 1 Skandlnavlen , 
icke en gang 1 Europa, aro 1 bruk; men att de be- 
gagnas af alia vilda folk, Innan dessa lart sig bruket af 
smalta ocb smldda metaller. Men vi erfara tillika, ge- 
nom tlllforlitllga Resbeskrifvares Intyg, att sa snart Vilden 
kan forskafFa sig verktyg ocb vapen af metall, bort- 
kastar ban sina stenredskap. 
Delta skall fdranleda oss att forst anstalla en jem- 
forelse mellan vilda folkslags redskap ocb de 1 jordeii 
bos oss funna verklyg af slen ocb ben. 
