146 
livilka de tillskarpt dessa. — De ha icke haft nagot slags 
skrift, vare sig riinor eller hieroglyfer. — Hvilka 
religionsbegrepp de egt, kanner man icke; tj nagot slags 
afgudabilder trafFas icke bland deras qvarlatenskap; men 
att de haft ett dunkelt och oredigt begrepp om sjalens 
ododlighet eller att den dode skulle fortsatta sin verk- 
samhet i grafven, kan med hogsta sannolikhet slutas 
deraf att de byggt at sina doda samma slags boningar 
som at de lefvande; och satt dem (troligen pakladda) i 
samma stallning i griften som de i lifstiden haft i slo- 
gan samt lagt bredvid dem deras dagligen begagnade 
redskap och jagfvapen. De ha aldrig brannt sina lik, 
som foljande slam. 
Af manga skal tvingas vi att antaga, att denna vil- 
da raa folkstam varit till tiden den forsta i Skandinavien. 
Men icke nog denned; vid narmare ofvervagande skola vi 
ocksa finna att dessa stenredskap maste ha varit snart sagdt 
samtida med de forsta menniskorna, som upptradde har- 
stades. Om vi forestalla oss hela Skandinavien i vildt 
skick, holjdt af skogar och floder och sjoar och berg, 
och sadant maste det ha varit innan mennisko-odlingen 
tillkom; och om vi forestalla oss vilda naturmenniskor 
af en eller annan orsak upptradande i dessa skogar och 
vid stranderna af dessa floder och sjoar, der marken en 
stor del af aret ar snobetackt och isliipeii och der friik- 
ter och bar saknas; sa maste vi nodvat)digt tanka oss 
dem som jagare och fiskare. Af ollon och notter kunde 
de ej hinge lifniira slg. De behofde kott till foda och 
hudar till klader. — Det var saledcs for vilden ett na- 
