pn analylisk viig bevisat vara reella, ocli soni till sina 
ofriga egensknper bllvit utredda af StiiJ'm , livilken vlsat 
att t. ex. den rotcn maste andra tecken n — 1 ganger 
I mellan stangens bada andar, sta likval icke i nagot I’br- 
ballande till olika varmesorter. Allt synes antyda att 
den ifragavarande expressionen mera iir att betrakta sa- 
soni ett experimentelt uttryck pa varmeutbredningeii an 
att dess sarskildta termer kunna ega — sasom handelsen 
ar med de partielia integraler man erlialler vid theorien 
for vagrdrelse — nagon speciGk motsvarighet i verkligheten. 
En annan fraga ar buruvida erfarenheten antyder olika 
slag af thermometriskt varme. Det vanliga antagandet, att 
varmet aftager i en geometrisk serie for en metallstang 
af tillracklig langd, ar blott approximativt riktigt, afven 
for de bast ledande metallerne. De mera framstaende 
undantagen, sasom for Bly, Marmor o. s. v. soker man 
fdrklara af dcssas bristande ledningsformaga j men da 
I den anforda las^en verificeras af vatten och till och med 
I af trad (enligt forsok af Decandolle) langs dess fibrer, 
I sa forlorar denna forklaring sin betydelse. Allt sam- 
I mans forklaras mycket latt, om man antager olika vdr- 
I rnesorter, hvilkas intensitet aftager med olika hastighet ; 
I bvilket, som man vet, eger rum for det stralande var- 
• met och partiellt diathermana kroppar. Om man t. ex. 
vid Deprefz forsok bfver varmels fortplantning i Mar- 
mor, antager blott 2.*ne varmesorter, hvilka bada aftaga i 
I en geometrisk serie med rations-coefficienterne 14,785 och 
I 1,140, far man foljande ofversigt: 
Observ. 
Beriiknadt. 
Diff. 
63^9l 
610,747 + 20,163 
00, 000 
60,08 
40,177 + 10,903 
00,ooo 
10,95 
00,285 + 10,664 
— 0 o,OOl 
10,47 
00,019 + 10,460 
+ 0o,OO9 
der storsta differencen ar mindre an 0”,01. Marmor ar 
sMedes alt betrakta sasom en fargad kropp i afseende pa 
j det tliermomelriska varmet, likasom do fiesta metallerne; 
