35 
alt hvarje menniska, som med i dfrigt religios och moralisk bild- 
ning gar misste om denna utveckling af sin natur, gor den 
storsta forlust i lifvet, som det ar mojligt att gora. Ty det 
finnes ingen storre forlust, an att forfela sin bestammelse. 
Det kan, vid narmare eftersinnande, ej undfalla n&gon, att 
det varit Skaparens milda afsigt, att kannedomen af Naturen och 
dess lagar skulle utgora forem&let for ett allmant bemodande 
hos menniskoslagtet, och ej blott inskrankas till n§gra fcL Detta 
bevises deraf, att Naturens undransvarda fenomen aro lika till- 
gangliga och fornimbara for alia. Hvarfore behofde stjernornas 
ljus nedtranga dessa millioner mil anda till jorden? Hvartill 
behofdes dessa otaliga fargskiftande blommor p& fallen? Hvarfore 
fick Sskan detta d&n, hotande for alia? Hvarfore upstod i sS 
m^nga fall icke blott obegriplighet i afseende p& fenomenens 
orsaker, utan afven motsagelse emellan verklighet och utseende, 
t. e. mellan verkligheten af jordens rorelse, och utseendet 
af dess stillast&ende ? o. s. v. Hvarfore, om icke for att vacka 
eftertankan och vettgirigheten lika hos alia, lust till undersok- 
ning hos alia, kannedom hos alia? 
Denna fr&ga har afven en annan sida, en rent naturhisto- 
risk. Betraktar man, hvaruti menniskan, sasom Naturvasen, 
skiljer sig ifr&n de ofriga, s^ ar det icke s& mycket genom de 
yttre organernes beskaflfenhet , ty dessa skilja sig endast till 
graden fr&n de ofriga djurens, som fast mera och vasendtligt 
genom hennes andliga perfectibilitet har p& jorden. Djurenaro 
fullkomligen oforandrade sedan skapelsen. De hafva icke gjort 
en enda upflnning, de hafva icke blifvit hvarken samre eller 
battre under hela den tiden de existerat. Hos menniskan hafva 
deremot ouphorliga fdrandringar foreg&tt ; och dessa forandrin- 
gar aro s& markvardiga, att skillnaden emellan en Europe i det 
t9de seklet och en Europ6 i det >l5de ar redan utomordentlig, 
men skillnaden liter emellan den bildade menniskan i vara da- 
3 1 
