36 
gar, och menniskan i den aldsta forntideu, ar nastan likastor, 
som emellan henne och det hogsta djuret narmast hennc. Dessa 
foriindringar mHste alltid vara till n§got hogre och battre. Det 
ar menniskans hogre natur, som skall utvecklas. Hon mHste 
foriidlas. Hon m§ste blifva ett allt hogre och hogre vasen, ett 
vasen med stigande andliga krafter. 
Menniskan ar sHledes endast menniska genom fortskridande, 
genom foradling. Dette ar hennes hogsta och vasendtligaste 
naturhistoriska karakter; och i det ogonblick hon stHr stilla i 
detta afseende, i samma ogonblick forlorar hon nHgon del af 
sitt menskliga vasen. LHtom oss mi tillse, hvaruti och hvar- 
igenom menniskan egentligen framskridit under tidehvarfven. 
Detta fortskridande kan endast aga rum i tvenne afseen- 
den eller rigtningar: i konst och i vctenskap, emedan tanke H 
ena sidan samt kansla och inbi 1 1 n i n gskraft I den andra aro de 
tv& allmanna yttringarne af hennes sjalsverksamhet. I hvilken 
af dessa rigtningar har nu menskligheten egentligen framskridit 
under tidehvarfven. Yi skola med forundran finna, att detta 
endast skett i vetenskap, och att deremot, s§som det allmant 
medgifves, och hufvudsakligen yrkas just af dem, som utesluta 
vetenskapen s§som allmant bildnings-element , menniskan for 
narvarande i konst st&r vida under den st&ndpunkt, hvartill hon 
en gang, for omkring 2000 &r tillbaka, hunnit, och till hvilken 
man tager for gifvet, att hon aldrig mer kan hinna. Det ar 
s&ledes en grans i afseende p& detta slag af bildning. Detfmns 
icke blott elt stillast^ende, utan afven tillbakagSng. Om poe- 
sien eller digten ar det hogsta i konsten, huru tillfalligt ar ej 
dess tillst^nd. Den tyckes ofta snarare forsvinna for kulturen, 
an uplyftas deraf; och den har visat sig ofta hogre, renareoch 
skonare bland i ofrigt r&a nationer, an bland de mest civilise- 
rade. Deremot hvilka omatliga framsteg har menniskan icke 
gjort pH vetandets omrade. Jag behofver ej framstalla dem 
