i begge Tilstande. Dot Menneske, som i den ene Sphsere yar 
et Genie, maatte og kunne va?re det i den anden ; meu det 
Indbegreb af Gienstande, i hvis Midte det udviklede sig og dets 
udvortes Forhold vildc blive forskiellige. 
Og dog forblev den angivne Forskiel. Dog gik i den ene 
Sphsere al os til vor Omverden knyttende organisk Livsvirk- 
somhed fra SandseafFectionerne hen til Hiernen og Bevidstheden, 
i den anden Sphsere omvendt fra denne til hiin. I den forste 
gaves os vor hele Omverden udenfra; i den anden skabte den 
sig hos os indenfra. 
Men betragte vi denne Sag n&rmere, saa maae vi komme 
til at blive vaer, at hvad vi her kun forsogsviis have forestillet 
os som mueligt, dermed er der Noget at sammenligne, som vi 
Alle af Virkeligheden kiende. Vi kunne til Digteren sige : »Mu- 
tatis mutandis de te fabula narratur» ; ja forsaavidt Enhver af 
os kan leve sig ind i Meget, som en Digters Vserker kunne fore 
ham ind i, kan Enhver af os sige Detle om sig. Digteren og 
vi med ham leve os ind i en digtet Verden , hvori vi kunne 
deeltage i All, som var det noget Virkeligt: vi foie levende In- 
teresse, foie Kiserlighed og Afsky, sengstes og vredes, som om 
vi havde med en Virkelighed at giore. Persouerne interessere 
os ; de blive os som Bekiendtere ; de staae for os som opmun- 
trende eller advarende Exempler ; vi domme om dem og deres 
Vandel, bifalde eller forkaste deres Faerd, og vi kunne ved Hielp 
af denne vor Leven med Poesiens Skabninger fremme vor egen 
aandelige Udvikling, som under det virkelige Livs Gang, om 
end vistnok kun i visse Henseender. 
Men der gives De, som ei ville lade sig noie med Poesiens 
ideelle Phantasieverden. De gaae videre, de ville selv vcerc 
saadanne Phantasievsesener; de ville i den Grad indeufra skabe, 
at de endog ville forvandle sig selv til de Personligheder, som 
un ere digtede. Og for at kunne det, sarnie de Here Andre 
