med sig, som i Forening med dem skulle give den imaginerede 
Verden en udvortes Virkeligheds Udtrseden. VikaldeDem, som 
gaae saavidt, Skuespillere. 
Dvtele yi noget ved dem, da bemserke vi dette Forunder- 
lige, at det samme Menneske kan ya?re, som om ban var en 
gauske Anden end sig selv. Allerede om Digteren gielder Dette ; 
thi idet han lader sine Personer tale og handle, kommer han 
saaledes ind i deres liele Maade at vsere paa, deres Charakterer, 
Sindsbevaegelser, Lidenskaber, at han bliver, som om han for 
et Oieblik havde forvandlet sig til dem, og hvad han i sit eget 
daglige Liv ikke er, kan han saaledes for en Stund vorde i 
Phantasieverdenen. Som vi kiendte ham af det daglige Liv, 
skulde det maaskee vsere langt fra, at vi i ham vilde finde 
uogen Lighed med Philoktetes; men digteriskt bevceget bliver 
ban, som var han selv Den , der i sig nserede den retfserdige 
Vrede mod de Landsmsend, der havde kastet ham ud paa den 
ode 0e. Om Skuespilleren gielder dette Samme paa en endnu 
mere i 0ine faldende Maade. 
Vi see her en eiendommelig Incitations store Magt. Som 
Prsedikanten, Folketaleren (forsaavidt begge tsenkes at tale frit , 
d. e. udaf Folelsernes og Indsigtens umiddelbare oieblikkelige 
Fylde) ikke i Eenrum med nogle Venner strax kunne tale saa, 
som de tale for en stor Forsamling, fordi denne ved den Magt, 
dens Nservserelse udover over dem, ligesom gior andre Mennc- 
sker af dem, saaledes bliver ved en lignende Incitations Magt 
Skuespilleren paa Theatret til Del, han i sin rolige Gang hiemrae 
ikke kan vsere. Beslutning, Villie, er ikke nok; der skal No- 
get til, som fylder Sindet paa en Maade, der tillige giver dets 
Virksomhed en indre Kraftfylde. 
Men vi ville gaae et Skridt videre. Skuespilleren rarer sig 
i en fremmed digtet Verden, og han er, saa lsenge Dette finder 
Sted, ikke sig selv i egen Person Men hvad om nu Nogen i 
