71 
den ikke noget 0ieblik i sin forsle Skikkelse, men den foldede 
sig ud fra hinanden og udaf dens Indre udfoldede sig igien nyc 
Blomster med farvede og vel ogsaa med gronne Blade; men 
det vare ikke naturlige men phantastiske Blomster; dog vare de 
regelmaessige, som Billedhuggernes Rosetter. Det var ham umue- 
ligt at holde nogen saadan fremblomstrende Skabelse fast, men 
den vedvarede saa lamge, han selv vilde, mattcdes ikke og for- 
stserkedes ikke. Det Samme kunde han hos sig fremkalde, naar 
han tamkte sig en broget Skive med Zirater, som da ud fra 
Midten mod Peripherien bestandig forandrede sig, ligesom i et 
Kaleidoskop. 
Man kan sige, at Gothe i saadanne Tilfcelde beskuede sine 
Nervefibrillers frivillige eller af hans Villie ikke beherskede Spil, 
men at dctte Spil hos ham, ifolge hans hele Dannelse, var et 
saare skiont, ligesom den Gratioses Bevsegelser beholde deres 
Gratiose i alle Forfatninger. 
Man seer tillige, at her Nervefibrillernes Spil erholdt en 
Selvraadighed, der unddrog dem Jegets Selvbestemmelse og frem- 
kaldte en Deel Imaginationer, som giorde sig gieldende paa en 
Maade, lig den, paa hvilken saadanne giore det i Dromme. 
Man kan da meget vel tsenke sig, at ogsaa hiin Imagination, 
hvorved Gothe kaldte fierne Bekiendte til sig, for at samtale 
med dem, kunde vaere bleven saa stserk, at nu noget Lignende 
kunde vajre skeet med ham i Henseende til dem , saa at det 
havde vseret for ham, som om han, paa en af hans Selvbestem- 
melse uafhamgig Maade, saae dem bevcege sig og horte dem tale. 
Her have vi vores Svedenborg . Hvad der allerforst bragde 
mig paa den Tanke, som jeg her vil fremssette og oplyse, var 
Folgende, hvilket jeg for nogle Aar siden Iceste i et Dagblad, 
uden at jeg nu kan mindes hvilket, ligesom jeg ei heller kan 
gienfortadle det anderledes, end paa en noget fri Maade, dog 
at jeg i Hovedsagen Intet forandrer. Til Svedenborg kom i 
