72 
London engang en Finlsender, der ei vilde forsomme Leilighe- 
den til at see sin beromte Landsmand. Han blev fort ind i en 
Sal, livor han skulde forblive, til Svedenborg vilde komme ud 
af det tilstodende Cabinet. Snart horte han nu en levende Sam- 
tale, som blev fort i Cabinettet paa Latin. Han lyttede og 
mserkede, at han kun horte Een tale, men at der bestandigen 
indtraadte Pauser, i hvilke der syntes at blive svaret, men 
uden at han horte det Mindste, indtil han igien horte den for- 
rige Stemme yttre sig i flydende Latin; og han sluttede sig til, 
at det var Svedenborg, han saaledes horte tale. Efter nogen 
Tid aabnedes Doren, og en Mand traadte frem, som med mange 
Bukninger og Bevidnelser ledsagede en usynlig Person giennem 
Salen til dennes anden Dor, hvorfra han, efterat den Usynlige 
maatte vsere gaaet lid, iilte hen til Finlaenderen med de Ord: 
»Undskyld, at jeg har ladet Dem vente saa lsenge; jeg har i 
dette Oieblik havt et mig overmaade kiaert Besog. Digteren 
Virgil har vaeret hos mig; vi have talt om Roms Forfatning i 
bans Tid, og Meget, jeg havde autaget herom, fik jeg af ham 
bekraeftetw. Derpaa gik Svedenborg over til at giore Finlaen- 
deren de ssedvanlige Sporgsmaal og talte lsenge med ham. 
Vi see i dette Exempel den hele Svedenborg for os. Hans 
egen Indbildningskraft, hans eget Genies indre digteriske Frem- 
bringelser have indenfra sat hans Sandseorganers Nervefibriller 
i en saadan Bevsegelse, at de herved fremkaldte Imaginationer 
have faaet samnie lldseende af udvortes Virkelighed, som Drom- 
menes, og have behersket Siaelen med samme Kraft; men dette 
Imaginationens ved en eiendommelig Beskaffenhed af Organismen 
saa meget forstaerkede Spil har atter udovet den Virkning paa 
den Deel af Organismen, paa hvilken Geniet beroer, at dette har 
aabnet sine Vseld, og har nu ladet Virgil sige Ting, som i 
sig selv have ligget i Svedenborg selv, men som kun giennem 
en saadan Imaginations inciterende Magt ere bragte til en saa 
