100 
lunda mSste i hog grad tillerkannas St en vetenskap, hvilken 
dock for ej langesedan, af mSngen som varit van att blott uti 
pcrgamentbundna folianter soka all vishet, Sdomdes att utflytta 
ifrSn vetenskapernas och bildningens samqvam till en platts uti 
koket, hvarvid yttrades att den i sjelfva vorket ej vore annat 
an en kokkonst, som antagit vissa larda termer och ovanligare 
fasoner for att komma ifrSn den lSga stSndpunkt, hvilken den 
dock i sjelfva verket agde, och hvilken hvarje klarseende kunde 
forutse, att den alltid skulle komma att bibehSUa. 
Tiden ar ej sardeles aflagsen, dS sSdane tankar och fore- 
stallniugar om denna harliga vetenskap, snart sagdt utan gen- 
drifning, kunde pS latin yttras. Hafva vi dock af den tunga 
erfarenheten blifvit ifrSn en djlik vantro befriade, sS harror 
det mindre deraf, att dess studium blifvit sasom bildande af- 
delning mera idkadt, an mahanda deraf, att ett klarare insedt 
samband visat sig bora aga rum emellan all t vetande, emedan 
all hyllning St uteslutande ett hSH , och all afsondring af ett 
vetande ifrSn dess allmanna lage, visat sig vara obehorigsamt 
derfore funnit sitt correctiv igenom natnrens eget kraf. Val 
har man nSgon gSng under de sednare Sren , sedan de af Sl- 
der Ssidosatta naturvetenskaperna blifvit i nagot hvarje civili- 
seradt samhalle ej allenast icke hatade och foracktade utan 
tvartom temmeligen by Hade, hort en klagan ofver den rigtning 
i tiden, som tinner tillfredsstallelse och noje samt tillrackligt 
underhSll for sjalen uti den materiella vidhaftning, hvilken 
naturligtvis maste vidlada de vetenskaper, hvilka innehSlla och 
soka omfatta lardomen om materien, sSdan den uti de 
skapade lingen tinnes, samt om de agentier, hvilka pS denna 
materia utofva en infly telse — men denna klagan ar matt och 
tyckes vara en sjuklings sista ord. Man sager nu, att humani- 
stisk bihining ej Stfoljes af vetandet autingen silfver eller kop- 
par leda foi tare varmet •— om nSgon planet linnes bortom 
