112 
fast sammcnhsengendc Legeme laDgs hole den amerikanske Kyst, 
ligger, efter do Polarreisendes Beretninger, endnu om Foraaret 
fremdeles fra Cap Farwell langs Gronlands Ostkyst til Jan Mayn's- 
Land, men danner ved 73—74° et c mserkvserdigt Fremspring, 
hvis yderste Spidsc (efter Scoresby) ligger mellem 5 og 40° 
Greenwicber Lsengde , og stiger derfra pludselig mod Nord, 
saa at Havet Vesten for Spilzbergen nsesten altid er mcer eller 
mindre frit for lis, undertiden med aaben Adgang Syd fra 
(Hvalfangernes open seasons) i andre Aar aflukket (close seasons). 
Naar allsaa Hvalfangerne dreve deres Fangst i dette Hav ind til 
1818 nsesten udelukkende tset ved Vestkysten af Spitzbergen, 
mellem 76—80°, senere, efter Scoresbys Exempel, ogsaa ved 
Gronlands 0stkyst mellem 71—74°, men begge Steder navnlig 
i Mai og isaer i Juni, hvorimod sidst i Juli eller forst i Au- 
gust alle llvalfiskene trak hoicre Nord paa, og med dem Nar- 
hvalerne, hvorimod Finfiskene da indtraf i deres Sted — saa 
viser sig her aabenbart den samme Tilboieliglied bos de forst- 
nsevnte til uafbrudt hcle Aaret igiennem at vserc Nordpolens 
lis saa user som muligt, hvorimod Finhvalerne kun om Som- 
meren na3rme sig Polarisen, hvorhos det endnu kan henstilles, 
om det skeer nsermest paa Grund af Ilavets Varmegrad eller 
maaskee snarere ifolge Fiskenes Troek. 
Efter det hidtil Fremsatte vil altsaa Gronlandshvalens, 
Narhvalensog Hvidfiskens Iklbredelse Vinter og Sommer altid falde 
indenfor Polarhavenes Gramdser, hvorimod vi om alle ovrige 
Hvaldyrs Udbredelse ikke kunne faae en fuldstsendig Forestilling, 
uden ved endnu at see hen til de sydligere Have. I disse 
maae vi navnlig i Vintermaanederne ikke alene kunne finde 
de samme Arter, men eudog de samme Individer, som i Som- 
mermaanederne giseste de arctiske Farvande. 
Den forste Rsekke Erfaringer, der her kunde komme i 
Betragtning, ere de fra Norges Vestkyst. «Kort efter hellig tre 
