115 
bugten, om Vinteren ved Norges Kyster r dog ikke for ligesom 
de ovrige Hvaler at forfolge Torskene og Sildene , men for at 
forfolge de andre Hvaler selv. 
Paa en sseregen Maade forholder det sig ogsaa med alle 
de Hvaldyr, der fortrinsviis leve af Blaekiisk, Teutophagerne. 
I det arctiske Hav ere de repraesenterede af Narhvalen, i de 
mere tempererede af Naebhvalerne og Grindehvalerne , i de 
tropiske, eller rettere i de store Verdenshave overhovedet, af 
Kaskelotterne. De ere alle store Hvaler med meer eller mindre 
affaeldige Taender og runde, afstumpede Hoveder (Butskopfe), 
giore lange Vandringer, de fleste i store Flokke, men fortrins- 
viis i det aabne Hav, fiernt fra Kysterne. De store Grinde- 
hvalflokke, der om Sommeren giseste Faeroerne og de naerlig- 
gende 0grupper, ere aabenbart kun paa Veien fra Atlanterhavet 
til Iishavet eller fra dette til Mint. Det Samme tor maaskee 
antages om Nsebhvalen, naar den under Navn af Dogling hvert 
Efteraar gisester den sydligste i Fseroernes Gruppe — hvorved det 
endnu turde vaere noiere at erfare, om det ikke fortrinsviis 
ere drsegtige Hunner, ligesom de i Fiordene ved Bergen hver 
Sommer indtraeffende Vaagehvaler. 
De Vandringer, som alle Hvaldyrene saa regel maessi gen 
foretage i Aarets Lob, maae ligge dybt begrundede i deres 
Natur. Selv den voldsomste Indvirkning fra Menneskets Side 
synes ikke at kunne bevirke nogen Forandring deri. Jo regel- 
maessigere en vis Art aarligen indfinder sig paa et vist Sted, 
desto skaansellosere er i Reglen den Jagt, der sammesteds ud- 
oves paa den; men desuagtet foretrcekker den neppe noget 
andet Sted til samme Aarstid, saa at dens endelige Udebli- 
velse kun synes at bevirkes ved dens fuldkomne Udryddelse 
ved Forfolgelsen der eller andetstcds. Saaledes navnlig Ka- 
skelotternes Udeblivelse i Norden ved den voldsomme Jagt 
paa dem i Atlanterhavet i Lobet af forrige Aarhundrede, Ret- 
Q* 
