138 
vlr jord. Det lagsta och ofullkomligaste har alltid mist foregl 
det hogre och fullkomligare, i mlngfaldiga gradationer, just 
for att forbereda hjelpmedel for det fullkomligares utbildande 
och villkoren for dess bestlnd och trefnad. Utan att det lagres 
lifsverksamhet langre tid forutgltt, skulle det fullkomligare 
aldrig kunna subsistera; adlare naturalster erfordra alltid en 
rikare, en mera forberedet naring an dc ofullkomligaste, hvilka 
cnsammekunna lefva utan arf efter forutglngne generationer ; 
utan detta arf mlste skapelsen stanna vid de lagste formerne. 
Ett sldant rikt arf efter tallosa forglngna generationer ar hu- 
mus, ett nodvandigt. villkor for alia fullkomligare vaxters tref- 
nad. Och som detta med hvarje Sr okes, der det ej forsloses, 
si okas och derigenom landernes naturliga fruktbarhet* Men 
med hvarje stigande utveckling blifva nya hjelpmedel beredde 
for en annu hogre utveckling, alldeles som vi se forh&llandet 
vara i menskliga civilisationen. Nar det ofullkomligare i detta 
afseende uppfyllt sin bestammelse, m^ste det efter naturens 
eviga lag, lemna plats &t det adlare. Att detta varit forh&l- 
landet under hela skapelse-historien, kanner en hvar, som tagit 
minsta kannedom om Geologiens resultater, liksom det latt 
inses icke varit af en slump, utan af en inre naturnodvandig- 
het, som de ofullkomligare naturalstren en l§ng tid ensamme 
existerade p^ jorden. M^ vi icke forestalla oss skapelsen, som 
ett drama afslutadt hvarken i en eller flera akter ; icke for 
frikostigt antaga dess talrika revolutioner, som i hast forandrat 
hela den forut lefvande skapelsen. De aro, som Lyell s'ager, 
onodige , om man tilltager tillracklig tid. Men det ar icke 
nya naturalster, som framfodas, det ar de forutvarande , som 
fullkomligare forklaras och mSngfaldigare utvecklas. Hafva vi 
icke tillrackliga, ogonskenliga bevis i v^ira kulturvaxter , som 
under mera gynnande forhallanden, en rikare naring och sorg- 
falligare v§rd, si foradlas, att man icke mer igenkanner den 
