151 
skaben til dem , sora solide Arbeider ellers kunde undvsere. 
Men yi skulle giore vore Sprog giseldende , hedder det, — vi 
simile bringe Udlandet til at lsere dem. Saa byder vor Natio- 
nalfolelse, og i samme Aand altsaa maa det vaere ethvert 
Folkeslag paa Kloden uformeent at tale og handle. Men hvad 
bliver Enden herpaa i Aarenes Lob, naar Videnskaben tnenger 
ind i alle Kroge, hvor den endnu neppe kiendes afNavn? Alle 
Smaafolk ville drukne i Sprogstudier og aldrig kunne concen- 
trere deres bedste Virksomhed paa Sagen , eller vinde Anseelse 
som controllerende Medlemmer af det store Videnskabssamfund, 
hvis Udvikling vel kan kiendes men lidet paavirkes uuder saa 
ugunstige ydre Omstaendigheder. En enkelt Mand vil vistnok 
kunne virke over en storre Kreds, om han besidder ualminde- 
lige Evner, og vinde sin Anerkiendelse, men da maa han, som 
Saamange allerede giore, personlig traede frem og han maa 
tale og skrive i et Sprog, som den store videnskabelige Verden 
forstaaer. Man glemme heller ikke, at Naturforskningen i sin 
naervserende Udvikling fordrer Arbeide og Udholdenhed, og at 
enkelte lysende Opdagelser nu kuns falde i Deres Lod, som 
have giennemtrsengt sin Gienstand ved Undersogelser, hvortil 
Krsefterne forenede fra mange Lande give Materialier. 
Kan det endnu siges med nogen Sandhed, at den viden- 
skabelige Verden er en Slags Eenhed, — et Hiem for Enhver, 
som vil ved sit Arbeide forhverve sig Borgerreti samme, synes 
det dog unegteligt, at Fremtiden optaarner store Vanskeligheder 
herimod, — og indrommes maa det vel ogsaa, at mange gode 
Krsefter allerede nu staae for isolerede. Det tor udsiges, at 
vore skandinaviske Lande ikke veie tungt nok i Videnskabens 
Vaegtskaal , hvis vi , — som vor afdode beromte Landsmand 
Professor Steffens for 7 Aar siden udtalte fra dette Sted , — i 
stolt Selvbevidsthed foie os berettigede til at afgive tungere 
Lodder. Nordens Lande have ved enkelte hoitbegavede Maends 
