152 
over al Verden kiendte Virken viist, at vi have Ret til at lsegge 
vor Skiterv med i Videnskabens Urnc; men det er ikkc godt, 
at den storre Deel af vore Mamd kuns med Vanskelighed kunne 
give deres Bidrag til den almene Udvikling. — I den fastc 
Tro derfor, at et eneste efter Overeenskomst valgt videnskabc- 
ligt Sprog som internationalt Organ vilde , ved Hioelp af dc 
Materialier som de spredte Nationer hver for sig sarnie og 
bearbeide, spore Virksomheden og fremfore Resultater af ube- 
regnelig Indflydelse, vover jeg at udbringe den under en andon 
Form gamle Idee om et almindeligt Sprog ved Siden af de 
mange Modersmaal, men intet for den storre Befolkning dodt 
eller utilgcengeligt; — et levende Sprog derimod, bvilket af 
hver videnskabelig dannet Hand bor kunne tales og skrives. — 
Det er ikke Latinitetens gamle Herredomme, som herved 
vilde fremkaldes; en Sammenligning mellem dette i mange 
Aarhundreder dode Sprog og et i Aand, Tale og Skrift levende 
Sprog er ikke troeffende, thi dette forste kan Enhver, som har 
Lyst., la>re ud af Livet. Det kan ikke blive de Lserdes ude- 
lukkende Eiendom, da Controllen er aaben for Alverden. Vi 
lcere vore Born flere Sprog og onske, at de skulle lsere dem 
tilgavns; dette er ikke muligt ved Siden af alle andre Fordrin- 
ger og derfor forcslaaes her at lsere eet Sprog ved Siden af 
Modersmaalet til storre Fuldkommenhed, for af Nationernes vi- 
denskabelige , fragmentariske Forbindelse at kunne forme et 
organisk Heelt. Arbeidet skulde fremmes paa en mere hold- 
ningsfast Maade, fordi det vanskeligere kunde trteffc, at Mcend 
i det ene Land udgive Sager for nye, som allercde i et andet 
vare bearbeidede, fordi Kritiken vilde blive mere almeen og 
grundig, og Bogmageriet ifolge heraf forholdsviis tage af i 
Stedet for at voxe med en Hurtighed, der vil overvselde endog 
den dygtigste Mands Evner, om han skulde forsoge paa at 
folge Strommen i sin Gang. 
