412 
afsondringen vidtager for den andra. Denna afsondring sker 
sa, att basen afskiljes forst och, i det separeringeu smlningom 
fortgar upplt, sjelfva spetsen sist. 
Hos flera Sargassumarter (de med platt stjelk, genomdragen 
af en costa; mojligen hos alia med afseende pi det forsta bla- 
det) sker bladbildningen salunda, att ett blad med hel lamina 
smaningom utbreder denna i lacinier och ifran det salunda 
pinnatifida bladet lacinierne smaningom skilja sig till egnablad; 
det urspiuugliga bladets costa blir stjelk for dem alia. Bla- 
den nppsta alltsS har (liksom pinnae hos Ormbunkarne) genom 
delning af ett nrsprungligen helt blad, hvars delar smaningom 
dififerentiera sig till egna organer. 
Hos de hogst staende Sargasserue sker bladbildningen, sl- 
som hos de hogre vexterna, genom en utskjutning ifrln stam- 
men ; i axillen af ett blad framkommer en gren, hvarifiin bla- 
den feller vesiculae och receptacler) alternerande framskjutas. 
Men kunna dessa »Blad», som nppkomma pi sa mlnga 
olika salt, verkligen anses for enahanda? Enligt den Schleiden- 
ska definitionen pa stam och blad (pi axel och appendiculara 
organer) aro de det icke ; men kunna dessa definitioner anses 
for rigtiga? 
Schleiden sager (t. ex. p. 314): »Axel och Blad skilja sig 
icke genom nagon yttre form-olikhet, utan blott genom deras 
egna utvecklingsprocess ; hos Bladet blir spetsen forst, basen 
sist fardig bildad ; hos Axeln ar del tvertom». En foljd af 
detta utvecklingssatt blir, att stammens utveckling ar obegran- 
sad, bladets begransad. Med afseende pa stammen tor det icke 
kunna nekas, att definitionen ar riktig, si lange fraga ar om en 
stam , som icke genom articulationer begransas. Men jag v§- 
gar betvifla, huruvida definitionen galler hos sadane vexter, 
der stammen ar articulerad och liksom begransad inom sina 
nternodier ; atvensom mina obsei vationer nodga mig att ause 
