413 
den bestamdt oribtig i afseende pS sldane axelorganer, som icke 
utgora en omedclbar fortsattning af den del, hvarifran de utgA. 
Observerar jag utvecklingeu af Umbellaternes blomster, da de 
om vAren annu ligga inneslutna inom den nyss ofver jorden 
hojda knoppen, sA visar sig att umbellans radierande peduncler 
framskjutas med spetsen forst ifran ett hemispberiskt recepta- 
culum ; de yttre eller de hemispherens bas narmaste utskjutas 
forst, de ofre och inre folja smaningom efter, tills utvecklings- 
kraften synes liksom uttomd och i toppen af hemispheren ra- 
dierne knappast hinna till full utveckling. Umbellulans radier 
ulvecklas p^ enahanda satt, och slutligen folja bloramans delar 
i toppen pa dcssa. Blomdelarne framskjulas ur sitt receptaculum 
p& enahanda satt som peduncler och pediceller. Jag har alltsa har 
allmant antagna axelorganer (peduncler och pediceller), som utveck- 
lat sig efter normen for bladorganer. Alldeles sadant ar forhallan- 
det med blommoruas utveckling i Syngenesisternes Anthodium. 
Ifran ett hemispheriskt, af en jemn yta begransadt, receptaculum 
utskjutas smaningom blommorna (= knoppar == axelorganer) sasom 
sma hemispheriska upphojningar. Toppen af dessa upphojnin- 
gar, allt som de framskjutas, ofvergar ifran convex till plan och 
concavyta, derifran andtligen blomdelarne framskjuta i kanten. 
Det synes mig icke kunna vara nagot tvifvel underkasladt, att 
toppen ar d<3n aldsta, den forst bildade, och basen den yngre, 
den sist framskjutna delen. BSde hos Umbellaterne och Syn- 
genesisterne kan jag i ett enda blomster se hela utvecklings- 
serien, ifran delarnes forsta anlaggning till deras nastan fardig- 
bildning. Om saledes peduncler och pediceller i en Umbella, 
om blomknopparne i ett Anthodium utveckla sig efter den Sclilei- 
denska lagen for bladdelars utveckling, sa synes detta visa, 
att de gifna bestamningarne emellan axel och appendiculara 
organer icke aro sA tillforlitliga, som lagstiftaren antager. 
Hos en del Conferver ( Conferva J. Ag*) ar det genom den 
