981 
Dig skyldes alle Krsefter, 
Du gar os Lov og Skik — 
Hvad Under, Manden hefter 
Paa Dig sit Forskerblik ! 
Hvad Under, om han gierne 
Din Tanke vil forstaae, 
Dvbsindig som en Stierne 
Paa Nattehimlens Blaa ! 
Sit Mod, sin Kraft ban sarnler 
Skiondt ved din Storhed or — 
Med dristig Haand han famler, 
Gudinde! i dit Slor. 
Han blotter Marmorarmen, 
Han leger med dit Haar, 
Han foler under Barmen, 
Hvordan dit Hierte slaaer ; 
Fortro ham blot dit Indre, 
Din Tankes hoie Flugt ! 
Lad Stierneoiet tindre 
Forstaaeligt, som smukt ! 
En sagte Hvidsken lyder 
Fra dine Laeber da : 
Det Ord, din Tausbed bryder, 
Er skiont, som Brudens Ja — 
Vi laegge taet vort 0re, 
Taet ved dit fulde Bryst, 
For Ordet ret at here : 
Frihed! saa lod din Rost 
Det Ord, som Bolgesluimmet, 
Det gaaer fra Kyst til Kyst, 
Og stort, som Verdensrummet, 
Det fylder Mandens Bryst 
Af Alt, hvad vi har lyttet, 
Alt, hvad der bragtes ud : 
Frihed ! det var Udbyttet — 
Frihed, Naturens Bud ! 
