98fi 
Og naar hendes Lokker rigt 
Yaelde ned om min Axel, hvortil hun sig haelder. 
Mens sit Hiertes Heltedigt 
Hun i baevende Kys mig fortaeller, 
— Ua maerker jeg, Naturens Magt 
Er i Menneskets Bryst nedlagt, 
Og i Qvinden, jeg bar kiaer, 
Er al Skabningens Krone mig naer. 
Seer jeg Elementers Kamp 
Overmandet at traelle for Vinding og Nytte, 
Og en Hatfuld sydet Damp 
Tidens Maal, Rummets Afstande flvlte ; 
Kan lidt Aether for min Mund 
Puste Livslyset ud og igien la’e det skinne; 
Og kan Videnskaben Grund 
Selv i yErternes Knolde nu finde ; 
— Da jeg takker hver Den, hvis Aand 
Lagde Naturens Kraft i Baand, 
Ta'er aerbodig af min Hat, 
Naar man naeyner mig Jackson og Watt . 
Men naar ved et Glaedeslag 
Druens duftende Blod i Pokalerne rinder, 
Og i lange, fulde Drag 
Bag min torstende Laebe forsvinder, 
— 0, da skeer et Undervaerk : 
Livet taber sit Tryk, og dets Smerte sin Droide ; 
Som en Guddom stolt og staerk, 
Svaever jeg paa Tilvaerelsens Hoide; 
Da jeg priser den «heders man» , 
Som, da Jorden var odt af Vand, 
Ranken piantede paany 
Og en Doctorhat vandt sig — af Bly. 
Horer da min Theorie: 
Man skal agte det Skionne saa hoit som det Sande, 
Og med Livets Poesie 
Dets dybsiiidigste Idraet sig blande; 
