Tab. LXX1I. ALLMÄNNA KÄRINGRÖKEN. 
(Lycoperdon Bovista (L.) Fries.) 
Fr. Syst. Myc. III. p. 29. 
43 
Buksvamparne ( Gasteromycetes ) utgöra en 'egen, så från 
de hittills afbildade hatt- och grensvamparne som Disksvam- 
parne väl och lätt skild klass. Fröredningen hos de förra 
bekläder svampens yta, hos Buksvamparna deremot utgör den 
svampens centralmassa, omgifven af ett allmänt hylle. Denna 
klass innefattar flera utmärkta och skarpt begränsade ordnin- 
gar (se Botan. Vtfl. 3. p. 350), men blott en af dessa, nem- 
ligen Röksvamparne (Lycoperdinei), erbjuder några ätliga arter. 
Röksvamparne äro i yngre ålder köttiga, inre fyllda med en 
likartad massa, omgifven af ett slutet, sammanhängande hylle, 
men äldre upplöses den till ett ulligt lager och rikligt fröstoft, 
som kringsprides likt en rök. Det ibland dessa ätliga slägtet 
benämnes Käringrök (Lycoperdon, jemte Bovista); det omgifves 
af ett mjukt hylle, som är beklädt med en floceös, vårtlik eller 
grynig bark. Inre massan mörknar och upplöses slutligen i det 
merendels sotfärgade fröstoftet. Det till föda oanvändbara, ja 
skadliga slägtet Scleroderma skiljes lätt genom sitt hårda hylle 
och inuti redan i början svarta massa. 
Alla arterna af detta slägte, som icke äro talrika, förena- 
des af Linné till en art, Lycoperdon Bovista, och i praktiskt 
afseende är deras åtskiljande af föga vigt, då samtliga på 
lika sätt kunna användas. De fördelas i tvenne naturliga af- 
delningar, af hvilka båda vi å denna och på följande planch 
framställa hufvudformerna. 
Allmänna Käringröken tillhör förra afdeiningen, hos hvil- 
ken hyllets beklädnad på öfre delen kan frånskiljas och den 
inre floceösa massan försvinner. Hyllet brister i oregelbundna 
rutor, utan bestämd öppning, är betäckt af floceösa vårtor och 
till färgen gråhvitt. — Man eger en större förändring af 
denna, vanligen ansedd för egen art, Stora Käringröken {Ly- 
coperdon giganteum), som uppnår en utomordentlig storlek af 
en fots diameter, är mera klotrund och vanligen hvitare. 
Båda dessa former förekomma öfver hela riket, isynnerhet 
på gräsbevuxna öppna ställen, men den Stora Käringröken är 
mera tillfällig och förekommer vanligen ensam. Ett enda 
exemplar deraf kan vara tillräckligt till en måltid för flera 
personer. Dessa arters användande och beredning framställes 
under följande art. 
Närvarande art är särskildt vigtig som ett blodhämmande 
medel vid yttre sår. Man väljer dertill den mogna svampens 
nedre del eller fastare undre lager, hvilket, sedan fröstoftet 
blifvit väl frånskakadt och afsköljdt, lägges öfver det blödande 
såret, hvarpå det tillbindes med en kompress. 
Tab. LXXII framställer den Allmänna Käring-röken i vanlig- storlek; ne- 
dersta figuren i moget tillstånd. 
Tab. LXXIII. FÖRÄNDERLIGA KÄRINGRÖKEN. 
{Lycoperdon gemmatum Fries.) 
Sysi. Myc. III. p. 36. 
Närvarande art skiljer sig från föregående genom tyd- 
ligare fot, fastare hylle, hvilket öfver allt är beklädt med en 
fastväxt beklädnad af gryn eller fina taggar och öppnar sig 
endast med en rund, vårtlikt framstående mynning. Hos före- 
gående försvinner på den mogna svampen hyllets öfre del, 
oen hos denna qvarsitter det papperstunnt. Vigtigaste skil- 
naden erbjuder dock hattens inre floceösa del, som då svam- 
pen öppnas, afsöndras till en fri upphöjning i midten. Den 
förekommer för öfrigt i så talrika förändringar, att man svår- 
ligen skulle anse dem tillhöra samma art, om icke tydligen 
medelformer förenade dem. 
Den största och utmärktaste af nämnda förändringar är 
Lycoperdon exeipuliforme Scop., som vanligen anses för egen 
srt. Den har tjock, nedtill fållad fot, rundare hylle, utan 
uppstående puckel i midten för den blifvande öppningen, samt 
fina taggar, då den vanliga har grynlik beklädnad. — Det är 
denna, som till näringsmedel företrädesvis förtjenar insamlas. 
Alla artens former äro ytterst allmänna öfver hela riket 
och förekomma så väl på öppna fält som i skogsmark. — En 
tredje art, L. pyriforme, förekommer tillika allmänt växande 
i täta tufvor, synnerligast på gamla trädstubbar. Den har 
långa, hvita rottrådar, som förena de sega päronlika hyllena, 
hvilka beklädas af fina, lätt försvinnande fjäll. Som närings- 
medel är denna sämre än de båda afbildade arterna, och bland 
dessa eger Allmänna Käringröken företräde. 
Endast de yngre svamparne, medan den inre massan är 
livit och torr, äro till föda användbara. Så snart de inuti 
börja gulna eller blifva fuktiga, kunna de ej användas, än mindre 
då de börja öfvergå till pulver; icke heller duga de att gömma, 
utan måste genast anrättas. De skäras i förstnämnda tillstånd 
i skifvor, stekas samt anrättas med olja, salt och peppar. De 
äro då ganska smakliga och födande. 
Å Tab.. LXXIII föreställa de tre öfre figurerna (I) den större formen 
(Lycoperdon exeipuliforme); de nedre (II) den allmännast förekommande. 
Artbestäramarnes namn (Fr. ocb Scop.) äro ;'i Tabellen ombytta. 
