Tab. LXXVI. BRANDGULA RÖRSOPPEN. 
(Boletus elegans Fries.) 
Epicr. p. 409. 
45 
Denna med Mörkgula Rörsoppen (T. XXII) närbeslägtade 
art skiljes lätt från denna genom sina renare färger, från- 
varon af det bruna slem, hvarmed den senare är öfverdra- 
ven, och sina ljusare, på foten nedlöpande pipor. Storleken 
och formen är hos båda. lika, men nu framställda art har 
hatt och fot brandgula, köttet gult, ringen hvit, och äro 
dessa färger oföränderliga, då hos den Mörkgula den i bör- 
jan af brunaktigt slem öfverdragna hatten genom slemmets 
försvinnande blir blekgul, men smutsig och fläckig. 
Denna art, som nu finnes i stor mängd hvarhelst Lärk- 
träd blifvit. planterade, är synnerligen märkvärdig derigenom, 
att den först i senare tider här i landet, blifvit iakttagen och 
tvifvelsutan utifrån blifvit införd. Ännu 1838 var den icke 
sedd af mig; först 1840 fann jag den vid Upsala i Carolina- 
parkeii, der den numera ärligen är allmän, och samma för- 
hållande eger rum allestädes, hvar Lärkträd blifvit. plante- 
rade. I Schweiz, hvarest Lärkträdet är inhemskt, är denna 
art allmännare än den Mörkgula, 
Brandgula Rörsoppen förekommer numera så ymnigt 
hos oss, att den med allt skäl upptages som en af våra 
bättre ätliga art.er. Ehuru den ej öfverdrages af det. mörk- 
bruna slem, som tillhör den allmännare arten, heklädes dess 
hatt af en tunn slemhinna, som jemte pipornas lager före 
anrättningen böra afsköljas. Så. väl stekt som kokad är den, 
liksom den mörkgula, födande och välsmaklig. 
Tab. LXXVI framställer arten i naturlig storlek i olika utvecklingsåldrar. 
Tab. LXXVII. SKARLAKANSRÖDA VAXSKIFL1NGEN. 
(Hygropliorus puniceus Fries.) 
Syst. Myc. I. p. 104. Epicr. p. 331. 
Af Vaxskiflingarnas slägte hafva redan typer af första 
(tab. 48) och andra (tab. 30) afdelningarne blifvit framställda; 
nu meddelas den utmärktaste arten af den tredje gruppen, 
som skiljer sig genom sin vattenaktiga substans, tunna och 
bräckliga hatt, mjuka, saftiga skifvor och vanligen lysande 
färger. Störst af hithörande arter är den Skarlakansröda. 
Foten är vanligen tre tum hög, tjock (vanligen 1 tum), ofta 
uppsvälld, st.rimmig, gul, med röd anstrykning, vid basen 
hvit; äldre blir den ihålig. Hatten föga köttig, i början 
klocklik, äldre utbredd (ända till 3 tum), med en uppstå- 
ende puckel i midten, i kanten vanligen vågig och ofta in- 
skuren; för öfrigt slät, glatt, i fuktig väderlek något klib- 
big, blodröd; men äldre blir den mer eller mindre urblekt. 
Skifvorna äro vidhäftade foten, tjocka, icke tätt sittande, 
gula, äldre ofta stötande i rödt. 
Arten är allmän på mosslupna ängar i September, och 
i blid väderlek förekommer den långt, frampå hösten. Den 
förvexlas lätt med den Coccionellfcirgade VaxskiflingeniHy groph. 
coccineus), med hvilken den till färgen öfverensstämmer , 
utom det att foten hos denna är upptill röd, vid basen gul, 
skifvorna nedlöpande på foten och vid basen röda, rnidtpå 
gula, i kanten grå. Som båda hafva lika egenskaper, ligger 
ingen vigt i ekonomiskt afseende på deras urskiljande. 
Det är först under senare åren denna art upptagits 
bland de ätliga svamparne och som särdeles smaklig blifvit 
förordad af en tysk författare. Sjelf har jag icke haft till- 
fälle att pröfva den, men den råa svampens smak är mild 
och behaglig. Skadlig kan den i intet afseende vara; äfven 
foten och skifvorna äro användbara. 
Tab. LXXVII framställer arten i naturlig storlek och olika åldrar. 
12 
