46 
Tab. LXXVIJI. SKÄRA BRÖTLINGEN. 
( Lactarius mitissimus Fries.) 
Epicr. p. 345. Monogr. Hym. II. p. 180. 
Denna lilla art af Mjölkskiflingarnas slägte liar nära för- 
vandtskap med Milda Brötlingen (tab. 10) och Giftiga Bröt- 
linqen (tab. 11), men är alltid mindre än dessa och utmärkt 
af sin tunna, släta, gullgula, något glänsande hatt, ymniga 
hvita mjölksaft. Foten är 2, högst 3 tum lång, 3 — 4 lin. 
tjock, slät, glatt, äldre ihålig. Hatten är föga köttig, men 
styf (rigid), nedtryckt med en uppstående vårta i midten. 
Skifvorna fastväxta vid foten, något nedlöpande, tättsittande, 
blekare än hatten och äldre ofta rödfläckiga. 
Af denna art förekomma tvenne former, som svårligen 
kunna skiljas genom några karakterer, men hos den ena, 
mera höggula, är smaken oföränderligen mild och angenäm. 
Denna, som förekommer i S. Sveriges bokskogar, är tvifvels- 
utan ätlig och jemförlig med Milda Brötlingen. 
Den andra, mera mörka, har visserligen en till början 
mild smak, men efteråt kännes den något brännande liksom 
hos den Bittersöta Brötlingen (Lactar. subdulcis). Den är 
nästan en medelform emellan dessa arter och förekommer 
spridd i medlersta Sveriges barrskogar. Om dess egenska- 
per är oss intet med visshet bekant, ehuru flera skäl tala 
för dess användbarhet. 
Bland de öfriga, talrika arterna af denna afdelning är 
ingen förtjent af särskild uppmärksamhet i ekonomiskt afse- 
ende. Som allmän regel kan antagas, att de arter, som 
hafva ett löst, spongiöst kött, icke aro ätliga, äfven om sma- 
ken är mild. 
Tab. LXXVIII framställer den mörkare formen i naturlig storlek. Fär- 
gen har likväl blifvit mera stötande i rödt än svampen vanligen förekommer. 
Tab. LXXIX. FALSKA CHANTARELLEN. 
( Cantharellus aurantiacus (Wulf.) Fries.) 
Syst. Myc. I. p. 318. Monogr. Hym. 2. p. 206. 
Slägtets skiljemärken äro under n:o 10 angifna, och från 
den tab. 10 afbildade Äkta Chantarellen , med hvilken den 
vid flyktigt påseende möjligen förvexlas, är den lätt och sä- 
kert skild genom sina tätt sittande, gaffelgreniga, tunnare 
skifvor, h vilka ej som hos den äkta likna ådror, sin mjuka, 
i midten nedtryckta och vanligen finludna hatt. Färgen är 
allmänneligen brandgul, men öfvergår stundom till blekt gul, 
ja, någon gång förekommer den alldeles hvit. På fuktiga 
ställen förekommer derjemte en form med svartnande fot, 
som blifvit ansedd för egen art (Merulius nigripes P.), men 
den är otvifvelaktigt beroende af ålder och växtställe. 
Arten förekommer temligen allmänt så väl i skogar som 
på odlade ställen, vid vägkanter, bland ruttnande trädstickor, 
men den växer mera spridd och aldrig truppvis, som den 
äkta Chantarellen. 
Arten anses all månt för giftig, ehuru man knappt eger 
några bestämda bevis derför. Men i alla händelser bör den 
förkastas för sitt mjuka, luddiga (floccosa) kött och osmak- 
lighet. Under vårdslös insamling befinns den stundom in- 
blandad med den äkta Chantarellen , men bör då noga ut- 
gallras. 
Öfriga arter af slägtet äro dels hinn aktiga, dels så små, 
att ingen fråga kan uppstå om deras användande. 
Tab. LXXIX framställer tvenne olika former af denna art. 
