48 
Tab. LXXXI1. ALLMÄNNA STENMURKLAN. 
( Gyromitra esculenta Fries.) 
Sy st. Myc. II. p. 10 sub IJelvella. 
En art af detta slägte har redan blifvit framställd (tab. 55), 
och slägtets kännemärken hafva derstädes angifvits. Det liar 
af Botanisterna länge sammanblandats med Möss-svamparne, 
men allmänhetens öppna natursinne har insett, att det vida 
mer närmade sig Murklorna genom sina egenskaper och före- 
komst endast vårtiden. 
Den här tecknade arten 'är betydligen större än den förut 
afbildade Lilla Stenmurklan 'o ch liar tydlig fot, vanligen K — 2 
tum hög. Foten är föröfrigt mycket oregelbunden, ofta kan- 
tig eller hoptryckt, beklädd med ett fint hvitt ludd, inuti 
ihålig eller fylld med ett mjukt ämne. Mössan är uppblåst, 
rundad, mycket ojemn, på ytan vågig af tjocka, upphöjda, 
vridna åsar, hvaraf ytan blir gropig; den inböjda kanten är 
på vissa punkter fastväxt vid foten. På undre (eller inre) 
sidan är den blek, fint luden. 
Denna som näringsmedel synnerligen vigtiga art före- 
kommer vårtiden i skogstrakter öfver hela riket och vissa 
år i stor mängd; enligt uppgift af Axbertini och Schweinitz 
är den hvart tredje år talrikast. 
Som näringsmedel går den i godhet upp emot vanliga 
Murklan, och bör dess insamling, hvar den förekommer, al- 
drig uraktlåtas. Enda olägenheten är dess större bräcklig- 
het, hvarföre den icke med samma lätthet som Murklorna 
torkas till förvaring. Den användes derföre helst färsk och 
anrättas på samma sätt som vanliga Murklan. 
Af detta slägte finnes högst sällsynt en tredje art: Gy- 
romitra suspecta (Ivrombh.). Sannolikt är den likväl en sjuk- 
lig form af föregående, vuxen på mycket fuktiga ställen. 
Krombholz anser den icke ätlig för den unkna lukt och 
smak, hvilka tillräckligen varna för dess användande. För 
öfrigt är dén så ytterst sällsynt, att man ej behöfver frukta 
för förvexling. 
Tab. LXXXII framställer mindre exemplar af denna art. Den är syn- 
nerligen svår att teckna, hvarför de flesta af bildningar af densamma är föga 
igenkänneliga. 
Tab. LXXXII 1. BISKOPS-MÖSSAN. 
(Helvella Infula Scbuefe.) 
Syst. Myc. II. p. 11. 
Möss-svamparne hafva så mycken likhet med Murklorna, 
att de vid flyktigt påseende lätteligen förvexlas, synnerligast 
den här framställda arten för färgens öfverensstämmelse. 
Men de skilja sig väsendtligen redan genom sitt framträ- 
dande; Murklorna förekomma uteslutande vårtiden, Möss- 
svamparne hösten, ehuru man likväl kan finna ett och an- 
nat stånd af dessa åfven om våren. Föröfrigt är substansen 
hos Möss-svamparna mycket tunnare, ytan alldeles slät, utan 
de gropar eller upphöjda åsar, som lätt urskilja Murklorna 
och isynnerhet derigenom att den mycket uppblåsta mössan 
blir nedböjd och tuflikig, som en biskopsmössa, hvarföre den 
ock erhållit detta namn i folkspråket. 
Närvarande art, hvilken detta namn såsom den allmän- 
naste i slägtet egentligast tillkommer, har till färg och stor- 
lek en genast i ögonen fallande likhet med Allmänna Sten- 
murklan och skiljes hufvudsäkligen genom redan angifna 
slägtkännemärken. 
Den växer icke blott på jorden i skogsmark, helst på 
något fuktiga och afsvedjade ställen, utan äfven temligen 
allmänt på ruttnade tallstubbar. 
Alla arter af Möss-svamparna äro ätliga, men till god- 
het och smak Murklorna vida underlägsna; böra dock som 
näringsmedel ingalunda föraktas, utan insamlas och anrättas 
liksom de förra. 
Planchen afbildar arten i naturlig storlek. 
