Tab. LXIV. ALLMÄNNA FRÄNSKIFLINGEN. 
( Agaricus (Hebeloma) crustulinif ormis Bull.) 
Fr. Syst. Myc. p. ISO. Monogr. Bymen. I. p. 32S. 
39 
* 
Bland Skiflingar med rostfärgadt fröstoft ( Derminus ) afvika 
Fränskiflingarne från alla öfriga grupper genom blekt, smut- 
sigt gulaktiga (lerfärgade) sporer. Till sin bildning motsvara 
de för öfrigt Musseronerna ( Tricholoma ); foten är fibröst köt- 
tig, utan broskartad beklädnad och ring; hatten äfvenledes 
köttig och skifvorna inskurna vid anhäftningen till foten. Hat- 
ten beklädes af en tunn, glatt, fastväxt hinna, som i våt vä- 
derlek kännes något klibbig. Mattskiflingarne ( Inocybe ), som 
i flera afseenden öfverensstämma med Fränskiflingarna, skiljas 
genom rostbrunt fröstoft och en af fina trådar sammauväfd 
matta, h vilken bekläder hattens yta och ofta upplöses till fjäll. 
Båda dessa afdelningars arter växa på jorden och hafva en 
egen, vanligen frän lukt; ingen bland dem är ätlig, men de 
utgöra en så väsendtlig del af svampvegetationen, att deras 
urskiljande äfven i praktiskt afseende är af vigt. 
Deremot äro Fränskiflingarne så lika, att för vårt ändamål 
här ingen vigt ligger på deras urskiljande, helst de till sina 
egenskaper öfverensstämma. Den här afbiidade Allmänna Frän- 
skiflingen är den vanligast och ymnigast förekommande. Foten 
är i början tät, men blir sedan ihålig, fast, hvit, utan hylle, 
men upptill beklädd af små korta fjäll. Hatten är köttig, i 
början kuling, slutligen platt, slät, glatt, i våt väderlek något 
klibbig, hvitblek, något gulaktig och i midten vanligen mörkare; 
äldre blir den i kanterna vågig och oregelbunden. Skifvorna 
vid vidhäftningen till foten rundade, mycket tättsittande, smala, 
jemnbreda (vanl. 1 lin.), i början lerfärgade, men äldre mörka. 
Hvad som företrädesvis utmärker denna art är, att i våt vä- 
derlek utsippra vattendroppar från skifvorna, hvilka i torr vä- 
derlek qvarlemna mörkare fläckar. 
På gräsbeväxta ställen, så väl på öppna fält, som i skogs- 
lundar, förekommer Allmänna Fränskiflingen öfver hela riltet 
och under hela hösten. Den har en vidrig, fastän svag lukt, 
liknande rättikors. Smaken är äcklig. Den är således icke 
ätlig; af Paulet rn. fl. upptages den bland de, giftiga. Likväl 
finnes den stundom insamlad bland Champignoner och andra 
ätliga arter, hvilket visar nödvändigheten att före användandet 
sjelf granska af andra insamlade s. k. ätliga svampar. 
Tab. LXIV framställer Allmänna Friinskittingar af olika storlek. 
Tab. LXV. RODNANDE VAXSKIFLINGEN. 
( Hi/grophorus erubescens Fries.) 
Epicr. p. 322. Monogr. Hymen. II. p. 125 . 
Vaxskiflingarnas skiljemärken äro redan under Ängs-Vax- 
skiflingen (t. 10) angifna, och närvarande art tillhör samma 
afdelning, som Bleka Vaxskiflingen (t. 48), utmärkt genom sin 
slemmiga hatt och grynigt-sträfva fot. 
Den Rodnande Vaxskiflingen är en ståtlig svamp, hvars 
grundfärg är hvit, men mer eller mindre öfvergår i rödt; hat- 
ten är ofta kött- eller rosenröd; inuti är den alltid hvit. ho- 
ten är tät, hvit, men öfverdragen med röda fibriller och upptill 
sträf af röda punkter; den förekommer så vål kort (2 tiuu), 
tjock .(1 tum), upptill afsmalnande, som ock förlängd (4 tum) 
'och då mycket smalare, jemntjock eller nedat afsmalnande. 
Något tydligt hylle finnes icke. Hatten köttig, i början upp- 
höjd i midten, äldre platt, klibbig (i våt väderlek), ofta med 
små, punktformiga tilltryckta fjäll, men äfven fullkomligt slät. 
Skifvorna nedlöpande, långt åtskilda, hvita, men vanligen röd- 
fläckiga, 
I medlersta Sveriges barrskogar förekommer denna art 
allmänt och ymnigt efter långvarigare höstregn. Den växer 
ofta i vida ringar, dock mindre täta och regelbundna än hos 
en del andra arter, då de fått namn af "Hexringar”. Dessa 
uppkomma derigenom, att svamplagret från en punkt utbreder 
sig åt alla sidor och företrädesvis fruktificerar i periferien (det 
äldre svamplagret i centren utdör). Dessa ringar vidga sig 
derföre allt mer, till dess de slutligen upplösas och försvinna. 
Den Rodnande Vaxskiflingen intager bland våra ätliga 
svampar ett af de främsta rummen. Äfvcnsä är den välsma- 
kande och har ingen oangenäm lukt. Dess användande är lika 
med Chantarellens, och anses den af flera smakligare än denna. 
Genom sin köttfullhet och rikliga förekommande på en del orter 
är den af synnerlig vigt, 
Anmärhi. Förhållandet. emellan denna art och Agaricus Bussula Sciiaefp., 
h vilken i S. Tyskland anses för en af de läckraste svampar, är 
ännu icke fullt klart. Hos oss har den icke blifvit funnen, oeli 
anmiirkningsvärdt är, att i ingen svampförteckning förekomma 
båda, ehuru endera icke saknas i nägon. Men enligt figurerna 
hafva dess skifvor vid anhäftningen en inskärning, hvarförc den 
föres till Tricholoma. Möjligen beror hela deras skillnad på fel- 
aktiga teckningar af den förra. 
Tab. LXV framställer Rodnande Vaxskiflingen i flera former. 
