38 
ett grått pulver. Porernas olika årslager äro tydligen skilda 
från hvarandra. Fröstoftets färg lika med porernas. 
1 Södra Sveriges bokskogar är denna art mycket allmän 
och bäst utbildad, inuti med ett tjockt lager af en mjuk floccös 
massa (hvaraf fnösket heredes), hvarigenom den der lemnar en 
vigtte handelsartikel. I öfra Sverige tinnes den äfven, fastan 
menT spridd, på björk, men den är mindre, inuti ej så mjuk 
och lemnar derför mycket mindre och sämre fnöske. 
Det är af denna svamp det före tändstickornas upptäckt, 
i kvarje hushåll och för hvarje tobaksrökare oumbärliga fnö- 
sket. bereddes. Fastän numera efterfrågan deraf minskats, är 
det ännu af stor vigt, särdeles i krigstider, emedan det lemnar 
det bästa medel att stilla blödningar. På landsbygden, der 
oftast tillgång till läkare saknas, är det af vigt för stämmande 
af blodflöde, då något större blodkärl blifvit skadadt och ej 
kan underbindas. Man tager en tillklippt bit af hattens mju- 
kaste massa, som efter kokning i vatten blifvit, torkad och 
bultad, och trycker den till såröppningen genom passande kom- 
press af linne *). För användning till ”tunder” blötes fnösket 
före torkningen i upplöst salpeter. 
Ett par andra, mera sparsamt förekommande arter (Pol. 
applanatus och P. vegetus) lernna äfven godt fnöske, men de 
äro mindre och den senare så sällsynt, att fråga öm dess an- 
vändande icke kan uppstå. Deremot, lemnar den Utplattade 
Fnöskticlcan (P. applanatus), som finnes på ek-, asp-stockar 
m. fl. äfven godt fnöske. Den skiljes genom plattad, knölig 
hatt som i början är på ytan liksom injölig och rostbrun, men 
äldre grå, beklädd med en mycket styf, men spröd skorpa och 
i början bvit kant, som i våt väderlek utsipprar vattendroppar. 
Den lemnar ett bättre fnöske än den Äkta Fnöskticlcan, då 
denna växer på björk. 
Vid detta tillfälle böra vi tillika, fästa uppmärksamheten 
på ett par allmänna närbeslägtade arter, som med Akta Fnösk- 
svampen lätteligen förvexlas, nemligen Eldtickan (P. igniarius) 
och Talltkkan (P. pinicola). Den förra liknar i hög grad 
Fnösktickan, men bildar snarare knölar än dynor (liknar alls 
icke en hästhof) med rundad trubbig kant; inuti år den trä- 
hård, och porernas olika årslager flyta så tillsamman, att de ej 
kunna urskiljas. Den lemnar icke fnöske, men för sin hårdhet 
förbrinner den ytterst långsamt, bvarför man i vissa landsorter 
brukar kasta den i askmörjan för att längre tid bevara elden, 
hvaraf namnet. 
Talttickan åter liar fullkomligt lika form med Akta fnosk- 
tickan, men är äfven inuti trähård och lemnar icke fnöske. 
Den skiljes lätt genom sin bleka substans och hvitgula porer; 
pä äldre svampar är yttre kanten cinnoberröd. Den har en 
stark syrlig lukt och är allmän på tall- och granstockar. 
Tab. LXII framställer Akta Fnösktickan i naturlig storlek och i genomsnitt 
Tab. LXIII. ÄTLIGA KREMLAN. 
( Russula vesca Fries.) 
Epicr. p. 352. Monogr. Hymcnom'. IL p. 193. 
Af Kremlornas slägte äro redan flera arter tecknade, de 
flesta giftiga eller som födoämnen förkastliga, men några anses 
för ätliga och dessa utmärka sig genom mild smak, fast (ost-, 
likt) kött (men ej styft och bräckligt som den Högröda och 
Stinkande Kremlan) samt mer eller mindre greniga eller olik- 
långa skifvor. Möjligen äro alla arter med fast, ostartadt kött 
ätliga, om en del arters skärpa genom förvällning undanrödjes. 
Men i allmänhet har jag en, måhända förhastad, fördom mot 
Kremlors användande som näringsmedel, hvarföre jag här ne- 
danför skall sammanföra de vigtigaste som ätliga ansedda arter, 
men lemna figur blott af den Ätliga Kremlan (jemte den 
Tab. LIX tecknade Milda Kremlan), emedan de öfriga, till sin 
form lika, från denna lätt urskiljas genom färgen. 
Den Ätliga Kremlan har en fast, hvit eller rödfläckig, på 
ytan fint nätådrig eller skrynklig fot, flat, men i rnklten af 
svarta strimmor mörkare och nedtryckt hatt, öfverdragen ined 
en tunn, köttröd slemhinna. Lamellerna fästade vid foten, 
tunna, tättsittande, hvita, äldre något stötande i gult. tios den 
äldre svampen blir hatten i kanten strimmig. Smaken, som 
hos de tvenne följande, mild. 
Den Brokiga Kremlan (R. cyanoxantha) är med den förni 
närbeslägtad, men vanligen större, får äldre mera trattlikt ned- 
tryckt och slät hatt samt breda, tjocka och vidt skilda, vid an- 
häftningen till foten rundade skifvor. Lättast kännes den genom 
den brokiga hattens färg, som vexlar mellan lilas-, bly-, oliv- 
färg o. s. v., men i kanten vanligen är blåaktig och i midten 
öfvergår till gult. 
Den Gröna Kremlan (Russula virescens) liknar Ätliga Krem 
lan till form och storlek, men är en af de lättast urskilda arter 
i detta slägte genom hatten, som icke beklädes af någon slem- 
hinna, hvarigenom dess yta blir finluddig samt söndersprickei i 
gryn eller vårtor af grön färg. Dess kant är alldeles slät, ej äldre 
strimmig. Skifvorna nästan fria från foten, tättsittande, korta. 
Samtliga dessa arter växa på gräsväxta ställen, helst i 
S. Sveriges löfskogar, och framkomma tidigt efter första som- 
marregn. Endast den Brokiga förekommer i större mängå 
De kunna säkerligen användas på lika sätt, men då jag tj sjelf 
pröfvat dessa arter, förordas de till ytterligare undersökning» 1 ' 
Planchen framställer Ätliga Kremlan i naturlig storlek. 
•) I Småland såg jag fnösksvampen användas till att vöka lemmar af lmsdjuv, som blifvit skadade af ormbett; med livad gagn, kan jag ej bedömmn. 
