36 
Tab. LVIII. BLA SPINDELSVAMPEN. 
(Cortinarms violaeeus. L.) 
Fries Si/st. Myc. 1. p. 217 . Epicr. p. 279. 
Spindelsvamparne utgöra den största och mest naturliga 
grupp bland Hattsvamparne. De igenkännas af de spindel- 
väfs-lika trådar, hvarmed antingen hela svampen eller åtmin- 
stone skifvorna i början betäckas, och det. merendels rostfär- 
gade fröstoftet, af hvilket de slutligen kanelfärgade skifvorna 
blifva liksom mjöliga på ytan. Eget är, att skifvorna, som 
till en början hos de olika arterna framträda under alla slags 
färgskiftningar, slutligen hos samtliga blifva nära lika färgade. 
Motsatsen eger rum bland de öfriga Skiflingarne, hvars skif- 
vor äro ursprungligen merendels hvita, men sluta med alla 
slags färger. 
Ingen art af detta slägte, som utgör flertalet af svarn- 
parne i våra skogar hösttiden, är med säkerhet känd som ät- 
lig. Väl upptagas som sådane Cortin. violaeeus och castaneus; 
men under förra namnet förstår man då föregående art, och 
den senare är allt för obetydlig att komma i fråga. Som typ 
för detta slägte har jag likväl ansett mig böra framställa den 
äkta Agaricus eller Cort. violaeeus L., som för flertalet af 
svampkännare är en alldeles okänd art. 
Den Blä Spindelsvampen är öfverallt och äfven inuti mörk- 
blå, men i sjomerhet skifvorna. Foten är tjock, nedtill klubb- 
likt uppsvälld, af 2 — 3 tums längd, på ytan luden. Hatten 
köttig, kul]rig, äldre mera utbredd, öfverallt öfverdragen med 
ett fjälligt ludd. Köttet mycket löst, synnerligast i foten. Skif- 
vorna vidhäftade foten, tjocka, breda, icke tätt sittande. 
I södra Sverige fann jag denna art endast i löfskogav, 
företrädesvis bokskogar, men i medlersta Sverige förekommer 
den äfven i barrskogar, livar marken är gräsbevuxen. Som 
näringsmedel är den oanvändbar. 
Tub. LVIII framställer typiska formen af Cort. violaeeus L. 
Tab. LIX. MILDA KREMLAN. 
(Russula lepida. Fe.) 
Epicr. p. 254. 
Detta slägtes kännemärken äfvensom flera giftiga arter 
af detsamma hafva redan (Tab. 24, 40, 49) blifvit framställda; 
återstå nu några, som anses för ätliga, men i anseende till 
svårigheten att med säkerhet urskilja fordra största varsamhet 
vid användandet. Det torde alltid vara säkrast göra försök i 
smått, innan man i större qvantitet använder dem. 
Den Milda Kremlan är bland de lättare igenkända. Den 
har ingen lukt, mild smak; köttet är fast och icke lättbräck- 
ligt. Foten fast, tät, jenmtjoek, på ytan slät. Hatten köttig, i 
början kullrig, sedermera i midten vanligen nedtryckt, med 
trubbig, utstående kant, hvilken aldrig blir strimmig. Hvad 
som i synnerhet utmärker denna art är att hattens yta är 
fint silkesluden, äldre småfjällig, utan den tunna, i våt väder- 
lek slerainiga hinna, som bekläder hatten hos de flesta arter 
hos detta slägte. Hattens färg är rosenröd; fotens hvit, ofta 
med röd anstrykning. Skifvorna emot foten rundade, temli- 
gen tjocka och tätt sittande, hvita, äldre något dragande åt 
gult. 
Den Milda Kremlan har jag hittills endast funnit i S. 
Sveriges bokskogar under September månad; i medlersta Sve- 
rige har den insamlats vid Tve! aberg i Södermanland. Teck- 
ningen har skett efter exemplar från sistnämnda ställe. De 
äro något mindre och skifvorna något mera stötande i gult 
än vanligen. 
Vid denna arts användande torde vaskning eller dess af- 
sköljande i kokhett vatten före användandet vara lämpligast. 
Smaken är icke oangenäm; men som jag icke sjelf haft till- 
fälle närmare pröfva den, framställes den här endast till när- 
mare undersökning. 
Tab. LIX framställer en mindre form af Milda Kremlan. 
