Tab. LIII. RUTIGA TICKAN. 
(Polyporus subsquamosus. L. sub. Bol.) 
Fries Sy st. Myc. 1. p. 346. Epicr. p. 428. 
33 
Rutiga Tickan ar närmast beslagtad med Fårtickan (Tab. 
VIII), men väl skild från densamma genom sitt fastare, ej 
bräckliga kött, sin aldrig i gult stötande färg samt hattens 
yta. Foten är kort, sällan öfver tums-hög, men vanligen lika 
tjock, glatt, slät, men i torr väderlek brister den ofta upp till 
fjäll på ytan. Hatten synnerligast i midten mycket köttig, 
i början kullrig, snart mera utbredd och slutligen platt, glatt, 
slät, men sönderspricker vanligen i bredare rutor, hvarigenom 
den erhåller ett fjälligt utseende. Så väl hattens som fotens 
färg vexlar mellan grått och hvitt; mindre och yngre svam- 
par äro mera grå, mera utbildade och äldre nästan hvita. Köt- 
tet är mycket fast, något segt, tunnare emot den ojemna, of- 
tast vågiga kanten. Porerna små, mjuka, olikformiga, i bör- 
jan runda, äldre något utdragna, hvita, aldrig öfvergående till 
gult, som hos Fårtickan. 
Denna synnerligen utmärkta och som det synes för Sve- 
rige egendomliga art (ty något säkert växtställe utom Sverige 
är icke kändt) växer bland nedfallna barr i våra bergsskogar, 
ehuru sällsynt, i Augusti och September månader. -lag har 
endast funnit den der alfven är kross-stensgrus växande mera 
enstaka, icke i tufvor eller truppvis, som Polyp, ovinus. Den 
upptäcktes först af Linné kring Fahlun. Förf. har funnit den 
i Småland. Den af Wulfen från Österrikiska Alperna angifna 
liknar visserligen vår art, men är troligen skild och möjligen 
en form af den vanliga Fårtickan. 
Som näringsmedel öfverensstämmer den med Fårtickan 
och beredes på samma sätt. Den är dock betydligt segare och 
fastare i köttet, hvarför den förtärd rå är mindre smaklig. 
Vi hat va så mycket mer ansett nödigt fästa uppmärksamheten 
på densamma, som denna art och Fårtickan aldrig blifvit funna 
i samma trakt. 
Tab. LIII framställer större och mindre former af denna art. Färgen torde 
vara. den normala, ehuru den ofta äfven förekommer mera hvit. 
Tab. LIV. ALLMÄNNA MURKLAN. 
(. Morchella esculentn. (L). 
Fries Syst. Myc. 11, p • 3. Phallus esculentus. L. 
Denna och tvenne följande slägten tillhöra en helt annan 
klass bland svamparne, Diskavampar benämnd, som väsentligen 
skiljer sig från de förut afbildade Hattsvamparne. Hattsvam- 
parnas fröstoft eller sporer sitta bara , vanligen 4 tillsammans 
i spetsen af små fästen, som bekläda hattens undre sida, hvar- 
före sporerna lätt nedfalla på jorden. Disksvamparnas sporer 
äter, vanligen 8 tillsammans, äro inneslutna inom långsträckta 
celler eller säckar (asci), hvilka bilda ett eget fruktlager på 
svampens iifre sida. Som de derifrån icke kunna nedfalla på 
jorden, utkastas de elastiskt och uppstiga som en rök. Vanli- 
gast äro Disksvamparna skålformiga, men hos de högst utbil- 
dade blir disken kullrig liknande en mössa. Till denna afdel- 
ning hörer Murkel-slägtet. 
Bland alla svampslägten är Murklornas det lättast igen- 
känliga och kan icke med något annat förvexlas. Disken är 
wösslik med längsefter och tvärsöfver gående, upphöjda åsar 
eller ribbor, hvarigenom mössan öfverallt blir gropig. Alla 
dess arter äro vårsvampar och ätliga; i hela Disksvamparnas 
klass tinnes ingen enda giftig art, ehuru flertalet af dess släg- 
ten äro så små, att aldrig fråga kan uppstå om deras använ- 
dande som näringsmedel. 
År slägtet lätt skildt från alla öfriga, så är arternas ur- 
skiljande desto svårare. I den vidsträckta mening vi tagit M. 
esculenta innefattar den efter fleras åsigt flera arter. Den här 
afbildade är Persoons M. conica, den hos oss vanligaste och 
säkerligen äfven Linnés Phallus esculentus. Den skiljes från 
de öfriga lätt genom sin släta (ej fårade) fot, bruna och ko- 
niska, vid basen . med foten fastväxta mössa, med utdragna 
(rhomboidala) gropar. Persoons M. esculenta har oval mössa 
och nästan fyrkantiga (rhombiska) gropar och mera sotbrun 
färg; M. rotunda åter rund, ljusgul mössa och rundade gro- 
par. Emellertid har jag icke kunnat finna säkra gränser, och 
i praktiskt hänseende är alldeles ingen olikhet dem emellan. 
De båda sistnämnda förekomma hos oss mycket sparsamt. 
Allmänna Murklan förekommer såväl på gräsbeväxta fält 
som i skogar under Maj månad. Den finnes dock icke alle- 
städes, men i bergiga trakter i största mängd. Som begärlig 
handelsartikel bör dess insamling aldrig försummas; den be- 
talas så väl i våra större städer, att på de trakter, der den 
växer i större mängd, man icke på annat sätt kan förtjena 
högre dagspenning än genom Murklors insamlande. De uppträ- 
das på trådar och upphängas på torrt, i fuktig väderlek el- 
dadt, rum för att torka. 
Murklor hafva från längre tid varit en allmänt begagnad 
och eftersökt läckerhet. Deras användande i saueer, ragoiiter 
m. m. är allmänt kändt. 
9 
