31 
Tab. XLLX. MÖEKBÖDA KEEMLAN. 
(Russula rubra Fe.) 
Epicr. p. 354. 
Af detta slagte äro redan tvenne arter framställda och 
slagtets allmänna kännemärken angifna. Från de öfriga röda 
arterna af detta slägte är denna vida skild, ehuru dess vä- 
sendtliga kännetecken, hämtade af köttets beskaffenhet, hattens 
yta, smaken o. s. v., svårligen genom teckning kunna framställas. 
Röda Kremlan igenkännes af sitt fasta, styfva, likväl i 
brytning spröda kött; sin harda, täta, mer eller mindre röda 
fot; sin mycket köttiga, styfva hatt, som saknar den slemhinna, 
som hos de flesta arter bekläder hatten, hvarföre den aldrio- 
ilr klibbig, men glatt, slät (äldre stundom grynlikt sönder- 
sprucken); kanten är utstående (icke inböjd), trubbig, utan 
strimmor; skifvorne endast fastväxta vid foten, temligen tätt 
sittande, hvita, äldre med någon dragning åt gult, mot kanten 
bredare och rundade; alla äro icke, som hos den Skarpa Krem- 
'Jan, lika långa, utan en del kortare äro inblandade, andra åter 
gaffellikt greniga. 
Närvarande art är i flera trakter, f. e. Femsjö i Småland, 
allmän; men i Upsalatrakten har jag aldrig sett den. Den 
[växer på torrare ställen i skogarne och framkommer tidigt på 
hösten. 
— S. M. p. SS. 
Af alla Kremlor anses den för den giftigaste, utmärkt af 
sin skarpa, brännande smak. Hvad som äfven torde bidraga 
till dess oanvändbarhet, är dess egendomliga liksom grusiga 
(grumösa) kött, hvilket likväl icke genom beskrifning kan klart 
uttryckas. — Blodröda Kremlan (Russula sanguinea), som med 
denna blifvit förvexlad, har deremot ett fast, ostartadt, icke 
spröd t, kött, föröfrigt väl skild genom den med tunn slemhinna 
betäckta hatten och den hvassa och inböjda kanten; de mycket 
smala, ytterst tätt sittande, åt båda ändar spetsade och på fo- 
ten nedlöpande skifvorna. 
Sedan vi nu framställt de mest giftiga arter af detta 
slägte, skola vi i ett följande häfte lemn a afbildningar af några 
ätliga arter. Faran af förvexlingar är likväl i detta slägte 
större än i de öfriga, hvarigenom de alltid komma att intaga 
ett underordnadt rum. Också äro de med säkerhet ätliga ar- 
terna sällsynta; om en stor del af arterna är i afseende på 
deras användande intet med säkerhet kändt. 
Tabellen framställer Mörkröda Kremlan i naturlig storlek. Denna art är 
mindre föränderlig till färg än öfriga arter. 
Tab. L. BEUNA EOESOPPEN. 
(Boletus badius Fe.) 
Elencli. 1, p. 126. Epicr. p. ill. 
Af detta slägte äro redan flera arter upptagne och för- 
|jeha det sa mycket mera, som detta som näringsämne onek- 
Jgvn är det vigtigaste. De tre arter, som här nedanför an- 
dras, äro till yttre utseendet så lika, att det är nödvändigt 
ranställa dem på en gång, helst den ena räknas till de gif- 
iga arterna. 
Bruna Rörsoppen tillhör samma afdelning i slägtet, som 
len Mörkgula och Gryniga, med hvilka den öfverensstämmer 
lenom ockragult fröstoft och klibbig hatt, men skiljer sig vä- 
endtligen genom hattens mörkare färg, blekare fot, hvilken är 
"däckt af ett brunt stoft, temligen stora, kantiga, kring foten 
kortare pipor, hvarigenom uppstår kring foten en in- 
itakning i fruktlagret. Pipornas färg är ursprungligen blek- 
>"k men blir äldre mörkare och stötande i grönt. Köttets 
närmast piporna öfvergår i beröring med luften i blått. 
" Föten är föröfrigt jemntjock, fullkomligt slät, aldrig lök- 
Prmigt uppsvälld nedtill, icke heller nätådrig. Hatten dynlik, 
pk’ s låt, i torr väderlek af den intorkade slembeklädnaden 
isande. Smaken mild. 
Arten förekommer spridd i barrskogar öfver södra och 
mediers ta Sverige, i vissa trakter, såsom Småland, temligen 
allmänt, men kring Upsala mycket sparsamt. Den växer all- 
tid ensamt, icke truppvis eller flera tillsammans såsom den 
Gryniga Rörsoppen. Som födoämne är den smakligare än båda 
ofvananförde arter arter och närmar sig raer till den företrä- 
desvis Ätliga Rörsoppen (B. edulis ). 
En med föregående närbeslägtad art (B. rutilus) har jag 
funnit vid Tosterups herregård i Skåne. Den har mera fast, 
rödnktig, nästan tegelfärgad hatt; alldeles glatt (utan föregå- 
endes fina stoft på ytan), nedtill röd, upptill gul fot. som in- 
uti är gul, men i brottet svartnar; piporna äro mycket små, 
mörkgula, liksom föregående arts insänkta omkring foten. 
Ehuru dess användande icke är bepröfvadt, tveka vi dock icke 
anse den för ätlig, men så länge den icke någonstädes blifvit 
funnen i »mängd, förtjenar den som födoämne ingen uppmärk- 
samhet. 
Tab. L framställer allmännaste formen af denna art. 
