30 
Tab. XL VII. FÖRÄNDERLIGA TOFSSK1FLINGEN. 
(Agaricus Pholiota mutabilis SchjEFF.) 
Fries Syst. 1, p. 243. Epicr. p. 169. 
Tofsskiflingarne (Pholiotce) hafva rostfärgadt fröstoft., ring 
på foten och vanligen fjäll eller hårtofsar på foten och hatten. 
Genom fröstoftets färg skilja de sig från alla med ring för- 
sedda Skiflingar och derjemte från Fjällskiflingarne och Gham- 
pignonerna genom foten, som icke kan skiljas från hatten, utan 
omedelbart öfvergår till densamma, hvarföre ock skifvorne äro 
mer eller mindre fästade vid densamma. Flertalet af hit hö- 
rande arter äro mycket stora, men hafva syrlig, ofta frän lukt 
och äro icke kända såsom ätliga. Men närvarande art räknas 
med skäl. till de läckraste arterna. 
Arten växer vanligen i stora tufvor och är mycket för- 
änderlig till storleken. Fötterna äro yngre fyllda med en 
mjukare märg, utväxta ihåliga, styfva, vanligen 2 — 3 tum 
långa, 2 lin. och derutöfver tjocka, nedtill mörkbruna, men 
ända till ringen betäckta af små utstående fjäll. I följd af 
växtstället äro fötterna ofta uppåt böjda eller vridna. Hatten 
föga köttig, i början kullrig, ofta småfjällig, men äldre platt, 
med en upphöjning i midten, alldeles slät, glatt, vanligen 2 
tum bred, i våt väderlek kanelfärgad, men i torr mycket blek, 
hvarigenom en ovan lätt anser den utgöra olika arter. Skif- 
vorna fastvexta vid foten, med något nedlöpande spets, tätt 
sittande, blekt kanelfärgade. 
På gamla stubbar, nedfallna stockar o. s. v. förekommer 
denna art redan tidigt på hösten, och någongång redan om 
våren, öfver hela riket mycket allmänt. Den friska svampen 
har en något bitter, sträf, sammandragande smak; men denna 
försvinner hos den stekta, liksom Riskans. Utomlands är den 
mycket värderad, och flera mina vänner hos oss, som användt 
den, hafva funnit den välsmaklig. 
Persoon misstänker, att det är genom förvexling med 
denna art, som Honungsskiflingen (A. melleus ) blifvit uppta- 
gen bland ätliga svampar. Emellertid vidhålla ännu flera Ty- 
ska författare, att Honungsskiflingen är ätlig. Efter den 
grundsats, att det är bättre förkasta tio ätliga arter, än för- 
orda en skadlig, liar jag ansett mig böra varna för densamma, 
helst jag funnit den seg och osmaklig, önskligt vore om an- 
dra i detta afseende behagade anställa försök. 
Planchen framställer svampen i naturlig storlek och genomsnitt. 
Tab. XLVIII. BLEKA VAXSKIFLINGEN. * 
(PLygrophorus pmarius Fr.) 
Fries Epicr. p. 45. — Sowerb. t. 71. 
Slägtets kännemärken äro redan (Tab. XXX) angifna, men 
närvarande art tillhör en helt annan grupp, hvilken skiljer 
sig genom ett slemmigt hylle, som yngre bekläder hela svam- 
pen, och sträf fot af små vårtor på dess yta, synnerligast dess 
öfre del. Samtliga arter med ofvan angifna skiljemärken äro 
efter all sannolikhet ätliga; utomlands berömmes mest den 
Elfenbenslivita. Vaxskiflingen (H. eburneus); alldeles snöhvit, 
mycket klibbig, med smal, äldre ihålig fot, tunn hatt, men 
främsta rummet, tillkommer följande, som af alla före oss med 
densamma blifvit\förblandad. 
Den Bleka Vaxskiflingen är icke rent hvit, utan blek, öf- 
gående i sämskfärg. Foten är tät, mycket fast, II tum eller 
föga deröfver lång, obja-ing i tum tjock, på ytan sträf och 
öfverdragen med ett tuntt slem, som hastigt försvinner och i 
torr väderlek är omärkligt.. Mest egendomligt för denna art 
är, att den vid jorden afsmalw t ill en tapplik rot, så att den 
i jordbrynet är uppsvälld och dtrjf r ån afsmalnar både nedåt 
och uppåt; stundom är likväl he\ foten från toppen nedåt 
tapplikt afsmalnande. Hatten är i\s r j a n kuflrigt halfrund, 
med en upphöjd puckel i midten, med inrullad kant, äldre 
utbredd, flat, utan upphöjd midt, i kanten ofta vågig; endast i 
våt väderlek är den något klibbig. Köttet, synnerligast på 
yngre exemplar, är tjockt, mycket fast, hvitt, oföränderligt. 
Skifvorna tjocka, något nedlöpande, icke tättsittande, förenade 
genom tvärådror, blekhvita. Färgen är dunkel, icke ren, och 
torr glänsande som hos öfriga arter. 
Arten är hittills endast funnen i södra Sveriges bokskogar, 
men i stor mängd hösttiden. Smaken är mild, angenäm, så 
att den äfven rå kan förtäras. Genom sitt rikare fasta kött 
och sin i torr väderlek alls icke . klibbiga beklädnad har den 
ett bestämdt företräde framför Elfenbenslivita Vaxskiflingen 
och öfriga närbeslägtade arter. Den anrättas som Chantarellen 
och eger i min smak företräde framför densamma. 
Som de närförvandta ärterna äfven äro ätliga, är ino-en 
förvexling äfventyrlig utom med Hygrophorus Cossus, soinhi- 
kaledes är hvit, men den starka, fräna lukten varnar för dess 
användande. 
Tab. XLVIII föreställer olika former af denna art. Färgen ofta mera 
livit än på planclien. 
Benämningen Saftskifling anse vi böra inskränkas till slättets sista afdelning: Ilygrocybc. 
