29 
Tab. XLY. PUDRADE PLATTSKIFLINGEN. * 
(Agaricus Clitocybe nebularis Batsch.) 
Fries Sysl. Myc. 1, p. 86. Epicr. p. 55. 
Plattskiflingarnas artrika grupp (Clitocybe) står i naturlig 
förvandtskap nårmast Stockskiflingarne, men skiljes från dessa 
genom tydligare, alltid under hattens midt sittande, rak fot; 
hel, rund, vanligen platt eller bägarformig hatt samt växt- 
ställe på jorden. Från Musseronerna , med hvilka de lättare 
förvexlas, skiljas de åter genom skifvorna, hvilka med en jemnt 
afsmalnande spets nedlöpa på foten. Denna är ock mindre köt- 
tig, på ytan seg (fibrös), inuti vanligen mjuk (spongiös); hos när- 
varande art likväl mera köttig. Fröstoftet hos alla tre är hvitt. 
Närvarande art är en af de största och köttigaste i sin 
afdelning och den enda. som förtjenar upptagas i de ätliga 
svamparnas antal. Foten är tät, 3 tum och derutöfver hög, 
nedtill uppsvälld (1 tum i tvärsnitt), upptill afsmalnande (i 
tum tjoek), på ytan fintrådig och vid jorden mer eller mindre 
hvitluden. Mycket gammal finner man den äfven ihålig. Hat- 
ten är mycket köttig, yngre kullrig, utväxt alldeles platt, utan 
upphöjning i midten, 3 — 5 tum bred, slät och glatt, yngre 
betäckt af ett fint gråhvitt doft, men äldre bar. Färgen mer 
eller mindre grå, stundom blek. Skifvorne kort nedlöpande 
på foten, mycket tätt sittande, tunna, hvita, slutligen bleka. 
Den kan endast förvexlas med A. Cl. clavipes, men den har 
långt nedlöpande, mera åtskilda lameller, hvarigenom den får 
en nästan omvändt kägellik (obconisk) hatt. Foten är nedtill 
klubblikt uppsvälld. För sitt lösa, svampiga (floecösa) kött är 
den icke användbar. 
Arten förekommer i skogslundar, gamla trädgårdar o. s. v. 
ofta i stor mängd, sannolikt öfver hela riket. Synnerligen 
vacker är den i bokskogar. För sitt fasta kött, milda smak 
kan den räknas bland de bättre ätliga svamparne. Jag har 
förtärt den stekt tillsammans med fläsk. Den är för öfrigt en 
af de arter, som skurna i skifvor bäst lämpa sig till torkning. 
öfriga arter af denna grupp, med undantag af den mycket 
sällsynta A. opiparus, som har köttfärgad hatt, hafva så tunn, 
ofta vattenaktig (hygrophan) hatt, att de i ekonomiskt hänse- 
ende äro af föga vigt. Endast den Välluktande Plattskiflin- 
gen (A. Cl. odorus Bull.), lätt känd af sin ärggröna färg och 
starka vällukt af anis, har blifvit af utländska författare före- 
slagen, men den är tunn, seg och sparsamt förekommande. 
Tab. XLV framställer svampen i yngre ålder. 
Tab. XL VI. ALLMÄNNA STOCKSKIFLINGEN. ** 
(Agaricus (Pleurotus) nstreatus Jacq.) 
Fries Syst. Myc. 1, p. 182. Epicr. p. 134. 
Stockskiflingarnas grupp är i föregående häfte beskrifven. 
Från derstädes upptagna Runda Stockskiflingen är denna art lätt, 
skild genom sin egendomliga form, hvilken likväl efter åldern 
undergår flera förändringar. Den växer vanligen i stora tuf- 
vor med en mängd hattar öfver hvarandra. Foten tjock, gan- 
ska kort, stundom omärklig, sned och uppstigande, livit, ned- 
till hvitluden, upptill utvidgad till hatt, vanligen fästad nära 
dess ena kant. Hattarne mjuka, köttiga, i början bullriga och 
rakt utstående, äldre utbredda och uppåt böjda, släta, glatta, 
i våt väderlek fuktiga. Färgen är i början nästan svart, men 
urbleknar med åldren . blir först mörkgrå och hos den rutt- 
nande svampen slutligen gidaktig. Skifvorne långt nedlöpande 
på foten, breda, åtskilda, pä foten nätformigt förenade (anasto- 
moserande), hvilket väl skiljer denna art från alla närbesläg- 
tade, utom A. coilicatus., men denna har ring på foten, luden 
hatt o. s. v. 
Arten är allmän på gamla stubbar och trädstammar, äfven 
lefvande (ehuru den del, hvarifrån de utväxa, är angripen af 
röta), öfver hela riket, och förekommer både vår, ehuru spar- 
sammare, och höst, ofta långt frampå vintren, fast urblekt och 
gulaktig. I bokskogar finner man en närbeslägtad föga skild 
art (Ag. glandulosus Bull.), hvilken är större och skiljes huf- 
vudsakligen af små vårtor (glandler) på skifvorne. Med af- 
seende på deras användande är ingen skilnad. 
Arten är mild, ätlig och mycket berömd hos utländska 
författare. Utom ung har jag likväl funnit den seg, att den 
måst hackas före anrättningen. Den är vigtig endast derige- 
nom, att den förekommer i mängd och vid årstider, då få ät- 
liga svampar äro att tillgå. Möjligen är f|enligaste bered- 
ningssättet mig obekant. 
Mera sega, äldre lädefartade (icke ruttnande) äro tvenne 
arter af slägtet Panus, som till form och växtsätt med före- 
gående nära öfverensstämma. Men jtom den läderartade be- 
skaffenheten som antyder ett skibt slägte, skiljas de lätt ge- 
nom sina kött- eller kanelfärj aa ’ e hatt och skifvor. 
Tab. XL VI föreställer swmf ™ i »«*»»•« storlek 1 dess medelälder - 
En stor del af bit hörande arter hafva trattlik hatt, och benämnes dcrför denna ilook äfven Tr^kiflmgar. 
Den vanliga benämningen Trädsvamp är alltför obestämd att begagna. g 
