22 
Tab. XXXI. MILDA BROSKSVAMPEN. 
{Marasmius Oreades Bolt. — Fr.) 
Fries S. M. 1. p. 
De egentliga Brosksvamparne äro i allmänhet mycket små 
och lätt öfversedde, men afvika fran de öfriga uti Skiflingar- 
nes stora slägte genom sin seghet och saftlöshet, hyarföre de 
icke förruttna, utan blott förtorka och vid regnväder åter 
qvickna till, i likhet med Lafvar och Mossor. Skifvorna, som 
ofta mera likna ådror, blifva äldre läderartade, men i kanten 
alltid hela. Foten är brosk- eller horn-artad, af annan bygg- 
nad än skifvornas fäste. För sin obetydlighet kunna dessa 
icke räknas till näringsmedel; men deremot äro några arter 
berömda som kryddor och förtjena derföre uppmärksamhet. 
Den Milda Brosksvampen hör till de större arterna i detta 
slägte; hatten, ehuru tunn, är köttig, seg, i början kullrig, 
blekt köttfärgad, äldre platt, urblekt hvitaktig; skifvorna fria 
från foten, breda, icke tätt sittande, hvit.bleka. Företrädesvis 
utmärker den sig genom sin smala, täta, mycket sega fot, 
hvilken är beklädd af ett lager af ludd, som lätt afskrapas 
från fotens inre broskartade del. Denna art, som genom 
mindre läderartade skifvor vida mer än någon annan art i 
slägtet närmar sig de egentliga Skiflingarne, är växande mild 
127, Epicr. p. 37,9 . 
och nästan utan lukt, men erhåller torkad mycket angenäm 
lukt, liknande Neglikors. 
På torra backar och gräsväxta fält är denna en af de 
allmännaste svamparter i hela landet. Den framkommer ti- 
digt efter regnväder sommartiden, någon gång redan om vå- 
ren. Den växer vanligen i ringar eller radvis. 
Ehuru ätlig och välsmakande är den som näringsmedel 
af föga vigt, men mycket eftersökt och värderad som krydda 
på köttsoppor o. s. v., hvilka den meddelar en ganska ange- 
näm smak. Den insamlas i torr väderlek, foten frånrensas, 
hvarefter den torkas och kan längre tid förvaras på torrt 
ställe. Äfven en mindre portion deraf tillsatt soppor och ra- 
gouter gifver dessa smak af Champignoner. 
Marasmius urens är. med den förra närmast beslågtad, 
men lätt skild genom större, mera läderartad hatt, nedtill ullig 
fot, skarp, brännande smak. Den är icke användbar, sanno- 
likt giftig. 
Tab. XXXI framställer arten i naturlig storlek. 
Tab. XXXII. LÖK-BROSKSVAMPEN 
{Marasmius scorodonius Fr.) 
S, M. 1, p. 130, Epicr. p. 379. 
En mindre art af samma slägte, som föregående, utmärkt 
genom stark, men icke oangenäm lukt af Lök. Den igenkän- 
nes från öfriga lökluktande arter af detta slägte genom sin 
pipiga, korta (1 tum), glänsande, rödbruna fot, som nedtill är 
alldeles glatt, icke rotlikt förlängd, utan liksom inympad i 
mindre qvistar och på ris; vidare genom sin tunna, yngre 
rödaktiga, äldre hvita, platta, krusiga hatt samt vid foten 
fastväxta, hvita, äldre krusiga skifvor. 
På nedfallna grenar, vissnade risqvistar af Ljung, Lingon- 
ris o. s. v. är denna art icke sällsynt och synes förekomma i 
alla landskaper, på passande växtställen ofta i mängd. 
Ehuru arten icke är af synnerlig ekonomisk vigt, hafva 
vi ansett dess upptagande i historiskt afseende ej vara utan 
intresse, emedan den från äldsta tider varit använd som krydda 
för att gifva anrättningar en mild löksmak. (Den kallades af 
äldre författare Agaricus Apicii, efter en bekant Romersk 
gastronom.) Den insamlas och förvaras på samma sätt som 
föregående, men kan mindre länge förvaras, emedan löklukten 
fördunstar. 
Brosksvamparne äro till en stor del utmärkta genom sin 
egendomliga starka lukt. M. foeniculaceus utmärker sig genom 
lukt af Fenkol, andra åter af stinkande lukt såsom M. foe- 
tidus, impudicus, perforans. Icke mindre än 7 kända arter 
hafva tydlig löklukt, men af dessa är den ofvananförde den enda 
som krydda använda. Alla lökluktande Skifsvampar tillhöra 
detta slägte. 
Nagelskiflingen {Agaricus esculentus), som vårtiden, straxt 
efter snösmältningen, i mängd framkommer särdeles i barr- 
skogar, är till storlek och form ej olik Lök-Nagelsvampen, men 
luktlös; foten är gulaktig och förlängd till en lång rot, hat- 
ten brungul, och genom skifvornas beskaffenhet tillhör den ett 
annat slägte. Ehuru obetydlig till storlek insamlas den i 
Kärnten och flera ställen i mängd till näringsmedel. Vi torde 
i fortsättningen komma att lemna afbildning af densamma. 
Tab. XXXII framställer arten i naturlig- storlek. 
