21 
Tab. XXIX. RODNANDE PEPPARLINGEN. 
(Lactarius eontroversus P. — Fr.) 
Fries Syst. Myc. 1. p. 62, Epicr. p. 335. 
Denna art är en medelform mellan de båda föregående. 
Till form, färg samt fotens täthet och fasta kött liknar den 
Skarpa Pepparlingen, men hattens kant är i början inrullad, 
något luden (dock icke så skäggig, som föregåendes), och på 
dess yta finnäs vanligen rödaktiga fläckar, liksom afbrutna 
bälten; mjölksaften är sparsammare och mindre skarp, och 
skifvorne blifva äldre köttfärgade, aldrig gulnande. Till den 
Skäggiga Pepparlingen närmar den sig genom sin inrullade, i 
början ludna kant, anlag till bälten på hatten, mindre ymnig 
och brännande mjölksaft, men är tydligen skild genom sin täta 
fot, sitt fasta kött, hattens hvita färg och rodnande skifvor. 
Smaken på den friska svampen är äcklig, skarp, men icke 
brännande. 
Arten växer helst på öppna, gräsbevuxna fält, helst i löf- 
skogar och parker, och synes kräfva bördigare jord än de 
båda föregående. I Skåne, kring Stockholm och Upsala före- 
kommer den ofta i mängd, men i Vestra Småland fann jag 
den aldrig. 
Hvilken art äldre författare afsett, då de upptagit Pep- 
parlingen bland ätliga svampar, är svårt att afgöra. Linné 
har under detta namn förvexlat flera arter. Artmärket (diagno- 
sen) tillhör uppenbart denna; men beskrifningen under a till- 
hör tydligen föregående (afarten /? kan icke hänföras till nå- 
gon känd art.) Enligt Bulliaed och Vittadiot skall närva- 
rande art vara den ätliga och (enligt den förre) i största 
mängd förtäras af landtfolket. i Frankrike. Sjelf eger jag lik- 
väl ingen bestämd erfarenhet; arten har rå förekommit mig 
osmaklig, hvarföre den förordas till nogare, varsamma försök. 
Men då Pepparlingen allmänt upptagits bland ätliga svampar, 
har först varit nödvändigt att klart framställa de arter, som 
under detta namn förvexlats. 
Tab. XXIX framställer arten i naturlig- storlek. 
Tab. XXX. ANGS-VAXSKIFLINGEN. 
( Hygrophorus pratensis P. — Fe.) 
Fries S. M. 1. p. 99, Epicr. p. 326. 
Vaxskiflingarne ( Hygrophori ) skiljas icke utan svårighet 
från de egentliga Skiflingarne derigenom, att hattens kött ned- 
tränger mellan skifvornas båda hinnor och bildar mellan dessa 
en tydlig skiljevägg, hvarigenom skifvorna blifva tjockare och 
icke låta klyfva sig i tvenne hinnor. Deras fruktlager är mer- 
endels vaxartadt, med vattenaktig (ofärgad) saft. Men ehuru 
slägtet är svårt genom säkra kännetecken bestämma, bildar 
det en högst naturlig grupp, som icke utan att rubba natur- 
liga ordningsföljden kan fördelas bland de olika Skiflingarnas 
afdelningar, hvilka de eljest skulle tillhöra. Tvärtom visa de 
mera förvandtskap med Chantarellerna, från hvilka en del arter 
endast skiljas genom skifvornas tunna egg eller kant. 
Ängs-vaxskiflingen tillhör den afdelning ( Camaropliylli ) af 
slägtet, som afviker från Limacia genom saknaden af det slem- 
miga hylle, som hos dessa bekläder hatten och den af fina 
vårtor vanligen sträfva foten — och från Hygrocybes, utmärkta 
genom höga, lysande färger, vanligen scarlakansröda eller ci- 
trongula, genom sin fasta, icke vattenaktiga byggnad. Arten 
skiljes från de öfriga närbeslägtade genom tät, nedtill afsrnal- 
nande, glatt fot, äldre päronformig, glatt hatt, hvilken i midten 
är köttig, men i kanten tunn, och långt åtskilda, bågfonnigt 
krökta och på foten nedlöpande skifvor. — Af densamma fin- 
nas trenne skarpt åtskilda färgförändringar, som icke genom 
mellanformer öfvergå i hvarandra, men för öfrigt ej erbjuda 
några skiljemärken, neml. en brandgul, en grå och en hvit. 
Arten är senare på hösten mycket allmän på gräsbevuxna 
eller mosslupna ängar, t. o. m. torra backar, öfver hela landet. 
Den har mesta likhet med Chantarellen, ehuru skifvorna äro 
mera utbildade och icke trubbiga i kanten. Den är luktlös, 
har mild smak och är närande och anrättas på lika sätt 
som vanliga Chantarellen. Den angripes icke af insekt-larver. 
Tab. XXX framställer olika färgförändringar af Ängs-vaxskiflingen. 
G 
