/ 
20 
Tab. XXVII. SKARPA PEPPARLINGEN. 
(Ladarius piperatus (Scop.) Fh.) 
Fries Syst. Myc. 1, p 
Pepparlingarne utgöra en egen underafdelning af Mjöik- 
skiflingarnas redan beskräfna slagte. Från de redan ufbildade 
Riskorna skiljas de lätt genom sin ursprungligen hvita mjölk- 
saft, som likväl stundom i beröring med luften öfvergår i gult, 
l-ödt eller violett. Från Brötlingama åter afvika de genom 
skifvornas rena, oföränderliga färg och saknaden al det tina 
doft, som öfverdrager Brötlingarnas. Pepparlingarne är bland 
de få svamparter, som redan från äldre tider varit upptagna 
bland ätliga (Linné. Retzius och Leljeblad), men osäkerheten 
i arternas bestämning bar vållat, att man förvexlat under 
detta namn trenne, af livilka en är giftig och en misstänkt, 
hvarföre vi ansett nödigt framställa alla tre efter naturen teck- 
nade och först den skarpa Pepparlingen, såsom bestämdt gif- 
tig (ehuru möjligtvis den genom det skarpa ämnets afsöndrande 
kan göras oskadlig). 
Den skarpa Pepparlingen utmärker sig genom livit färg; 
kort, tjock, tät fot; mycket köttig, i midten nedtryckt och 
. 76. Epicr. p. 340. 
äldre trattlik hatt, som hyarken i våt väderlek blir klibbig 
eller i kanten är långhårig; köttet är synnerligen fast, med 
rik, ytterst brännande mjölksaft; skifvorna mycket smala, tätt 
sittande, nedlöpande på foten. Mycket närbeslägtad är den 
ludna Pepparlingen (Lactarius vellereus), men hatten är hos 
denna mera kullrig (ej trattlik), öfverallt luden, skifvorna 
bredare och mera åtskilda. 
Det är mig icke bekant, att den hos oss någonsin blifvit 
använd till födoämne, ehuru det är just denna, som af svamp- 
kännare antages för den äkta Pepparlingen, fast detta namn 
rätteligen tillhör en annan art. Vi kunna icke annat än vaina 
för dess användande till föda. Äldre författare tillskri fva den 
medicinska egenskaper, såsom ett verksamt medel mot sten- 
plågor, troligen utan all grund. 
Tab. XXVII framställer svampen i naturlig storlek. 
Tab. XXVIII. SKAGGIGA PEPPARLINGEN (Falska Riskan). 
(. Ladarius torminosas (Sch^eee.) Fr.) 
Kiuks Sy il. Myc. 1, p 
Denna mycket allmänna art är en af de få arter, söm 
hos oss blifvit insamlade och begagnade som födoämne, i för- 
modan, att just denna vore den äkta Ri kan, ehuru vida och 
lätt skild genom sin hvita mjölksaft och i kanten inrullade skäg- 
giga hatt. Arten är för öfrigt till storlek, form och färg ej 
olik den äkta Riskan. Foten är vanligen slät, blek, äldre ihå- 
lig. Hatten i midten nedtryckt, köttfärgad eller blekgul, of- 
tast med mörkare bälten eller ringar. Köttet är lösare än 
hos de öfrige. Skifvorna tunnare, hvita. 
Arten är allmän på öppna, gräsväxta fält, ofta tidigt i 
Augusti, månad efter ihållande regnväder. En närbeslägtad 
art, den gropiga Pepparlingen (Lactarius scrobiculatus), växer 
på fuktiga ställen i barrskogar och skiljes lätt af sin gula 
färg, större, ihåliga, på ytan gropiga fot och hvita, i luften 
genast svafvelgula mjölksaft. Som födoämne är denna förkastlig. 
. 63. Epicr. p. 334. 
Den skäggiga Pepparlingen, rostad eller stekt öfver sakta 
eld, är till smaken icke olik Riskan, men synes för vissa per- 
soner vara skadlig oeh förorsaka underlifsplågor (hvilket äfven 
det latinska namnet antyder). Utomlands räknas den allmänt 
till de giftiga arterna, och äfven här hafva personer försäkrat 
mig att de efter dess förtärande befunnit sig illamående. Der- 
emot hafva andra försäkrat mig att de i sällskap med flera 
personer förtärt hela fat af densamma utan olägenhet. Artens 
användande kräfver derföre stor försigtighet, men det har an- 
setts af vigt lemna trogen teckning af densamma för att un- 
danrödja den vanliga förvexlingen med den akta Riskan. 
Tab. XXVIII framställer arten i naturlig storlek. 
