19 
Tab. XXV. OXTIJN G-S V AMPEN. 
( Fistulina hepatica Fr. Botet. SchvEFf.) 
Fries Sijsti Myc. 1, p. 396. Epicr. p. 504. — Bughssus Wahlenb. 
Slägtef Fistulina skiljes från alla nllrförvandta genom 
fruktlagret, som bildar fria, från hvarandra fullkomligt, skilda 
rör eller pipor, som utskjuta från hattens undre sida, liksom 
piggarne på Taggsvamparna, fast de i öfrigt likna mera Rör- 
sopp-arternas pipor, utan att likval som dessa förenas till ett 
sammanhängande lager. Från de sistnämnda skiljer det sig äf- 
ven genom växtstället på trädstubbar, sin oregelbundna eller 
lialfva hatt o. s. v. 
Af detta slägte finnes i Europa blott en enda art, vä- 
xande hösttiden på gamla ekstubbar. I södra Sverige före- 
kommer den i mängd, oeh äfven i inedlersta f. ex r . i Upsala- 
trakten är den icke synnerligen sällsynt. Genom sin brunröda 
färg o. s. v. liknar den en lefver, men ännu mera genom sin 
form oeh knottriga yta en oxtunga. Denna likhet blir ännu mer 
i ögonen fallande, då man genomskär densamma; den är inuti 
blekt köttfärgad, trådigt utstrålande mot ytan. öfre sidan blir 
äldre mycket lös, nästan sleinmig; undre sidan är, innan piporna 
utväxt, knottrig, hvitaktig. Till form oeh storlek är den högst 
föränderlig, vanligen saknande fot, men ofta skaftad genom 
ena kantens förlängning. Den angripes icke af Insektlarver. 
Oxtung-svampen lemnar en sund och närande spis; jag 
har äfven förtärt den rå med peppar och ättika som sallat. 
Vanligen förtäres den stufvad eller stekt. Före anrättningen 
afskiljes så väl det öfre sleunniga lagret, som piporna. 
I Norra Amerika finnes en annan art af slägtet med lång 
fot och rot; den är seg, hårdnande och icke ätlig. 
Tab. XXV ioféställer Oxtung-svampen i naturlig storlek — samt särskildt 
piporna förstorade. 
Tab. XXVI. HÖGGULA FINGERSVAMPEN. 
( Clavaria jlava Fr.) 
Fries Syst. Myc. 1 , p. 467. Epicr. p. 571. 
Efter Hattsvamparna, hos hvilka fruktlagret endast beklä- 
der hattens undre sida och derföre alltid är vändt emot jor- 
den, följa Klubb- och Fingersvamparne, hos hvilka all hatt sak- 
nas och fruktlagret öfver allt bekläder de upprättstående stäng- 
larne eller grenarne. De egentliga Fingersvamparne sakna skild 
fot, ty bålen förgrenar sig i en mängd trinda grenar, men 
dessa sammanflyta så utan all gräns med Klubbsvamparne, att 
båda tillhopa utgöra ett slägte: Clavaria. 
Den Höggula Fingersvampen bildar en tät tufva af upp- 
rätta, trinda, tätt närstående, nästan jemnhöga, citron- eller 
svafvelgula grenar, hvilka nedtill äro förenade i en tjock, hvit- 
aktig bål. Grenarne äro utmärkt spröda och afbrytas lätt, 
hvarigenom jeinte det hvita fröstoftet de lättast skiljas från 
den Ockragula Fingersvampen, som har mörkare färg och gult 
höstoft. Det är den sistnämnda (Clavaria aurea Schjeff.), som 
af Pf.rsoon och de fleste författare förstås under Clavaria flava. 
Den Höggula Fingersvampen finnes temligen allmänt öfver hela 
riket i löfskogar, stundom äfven i barrskog. 
Ingen af slägtets arter är känd som giftig, men flera ar- 
ter med gulaktigt fröstoft hafva en bitter oangenäm smak och 
äro sega, hvarföre de som näringsmedel förkastas. Till dessa 
hör den ofvannämnda Ockragula, hvllken för sin seghet och 
mindre smaklighet icke användes. Deretnot räknas den Hög- 
gula (jemte Drufsvampen, Clavaria Botrytes, hvilken i föl- 
jande häfte skall afbildas) till de läckraste och sundaste svam- 
par. Smaken är mild, angenäm. Endast bålens nedersta del 
bortrensas. Den anrättas på lika sätt med Blomkålssvampen. 
Trtb. XXVI föreställer svampen i naturlig storlek. 
