16 
Tab. XIX. GRÅHVITA MJÖL-SKIFLINGEN. 
(. Agaricus Clitopilus Prmulus Scor.) 
Fries Syst. Myc. 1, p. 193. Epicr. p. 14S. 
Närvarande flock hörer till den afdelning af Skiflingarnas 
artrika slagte, som utmärker sig genom blekrödt eller rosen- 
färgadt fröstoft, som nedfaller från skifvorna. Uti denna af- 
delning skiljas Mjöl-skiflingarne lätt, genom köttig hatt och fot 
samt på foten nedlöpande skifvor; de mera utmärkta arterna 
uti densamma hafva derjemte en angenäm lukt af färskt mjöl. 
Det är likväl blott tvenne arter bland dessa, som förtjena för- 
ordas som näringsmedel. 
Grähvita Mjöl-skiflingen har tät, vanligen nedtill uppsvälld 
f 0 t a f ij — 2 tums längd, i tums tjocklek. Hatten är i början 
rund, kullrig, sedan plattare, mera sällan nedtryckt, på ytan 
hvit-pudrad eller glatt, af hvit-grå färg. Skifvorna på foten långt 
nedlöpande, hvita, af fröstoftet äldre rödlätta. Köttets hvita 
färg är oföränderlig. 
Arten synes vara spridd öfver hela landet, men förekom- 
mer ingenstädes i mängd. Vanligast träffas den i barrskogar, 
mera sällan i löfskog redan tidigt på hösten. Till egenskaper 
och användande kommer den närmast Musseronerna, fran hvilka 
den i äldre tider ej särskildes. Af denna anledning är det 
mycket ovisst och numera omöjligt att afgöra, om Scopoli verk- 
ligen menat med A. Pmnulus närvarande art eller någon af 
Musseronerna. Detta är förhållandet med en mängd äldre ar- 
ter, som ieke genom plancher blifvit fastställda, hvarföre de 
ofullständiga beskrifningarne kunna hänföras till flera vida 
skilda arter. 
Tab. XIX framställer arten i naturlig storlek. 
Tab. XX. GULHVITA MJÖL-SKIFLINGEN. 
(Agaricus Clitopilus Oreella Buix.) 
Fries Epicr. p. 149. 
Denna art, hvars väsentliga kännetecken äro gemensamma 
med föregående, skiljer sig från densamma endast genom kor- 
tare (knappt tumshög), nedtill afsmalnande, finluden fot; tun- 
nare, i midten nedtryckt, oregelbunden eller i kanterna vågig 
hatt af livitgul färg, mera tätt sittande skifvor. Hattens yta 
kännes i våt väderlek något klibbig, i torr synes den nästan 
silkesluden och har oftare mörkare fläckar eller bälten. De 
kunde derföre gerna betraktas som förändringar af en art, 
men då de från äldre tider upptagits skilda, hafva vi bibehållit 
dem. Det torde här förtjena anmärkas, att då de flesta svamp- 
kännare sökt ätliga arter, har man ofta till ytterlighet särskiljt 
dessa, under det att man bland de icke användbara samman- 
slagit de mest olikartade. 
Gulhvita Mjöl-skiflingen förekommer mest i löfskogar och 
Monogr. p. 280. 
är allmännare i de sydliga landskapen än i de norra. I med- 
lersta Sverge är den dock, ehuru sparsamt, insamlad kring 
Upsala, Stockholm o. s. v. Hos oss har den knappast blifvit 
begagnad såsom närings-medel. Men i S. Europa är den myc- 
ket värderad och insamlas under namn af Orcelle. Sjelfve hafva 
vi icke haft tillfälle begagna den, men smaken och lukten äro 
inbjudande. 
De öfriga arterna af denna flock äro alltför obetydliga och 
tunna att kunna användas. Den svartnande Mjölskiflingen (A. 
C 1 i t. inundulus) kotnmer föregående arter nära, men skiljes 
lätt af sitt småningom svartnande kött. 
Tab. XX framställer arten i naturlig storlek. 
