12 
Tab. XI. GIFTIGA BRÖTLINGEN. 
( Lactarius rufus (Scop.) Fries.) 
Eries Syst. Myc. 1. p. 11, Epicr. p. 347. 
Icke blott bland Brötlingarna, utan i hela Mjölkskiflin- 
garnas slägte, bvilka bådas kännemärken ofvan äro angifna, 
är denna art den giftigaste. 
Foten är tät, men mycket lösare i sin byggnad än före- 
gående arts, mer eller mindre rödaktig. Hatten något köttig, 
i början med en upphöjd puckel i midten, äldre trattformig, 
fullkomligt glatt, nästan glänsande, rödbrun, men den yngre 
inrullade kanten är alltid finluden. Lamellerna öfvergå från 
ockragult till rödaktig färg. Mjölksaften utmärkt skarp, hvit. 
I alla våra barrskogar är denna en af de vanligaste ar- 
terna. På dess giftiga egenskaper har jag sjelf sett prof. En 
af mina närmaste bekanta svälde ned blott en mindre muns- 
bit af densamma, hvarefter han under 4 dygn erfor brännin- 
gar och smärtor i underlifvet. Att den i större mängd verkar 
dödande har man i Frankrike haft erfarenhet af. 
En med föregående närbeslägtad art är Lactarius helvus, 
som växer på mera fuktiga ställen. Den är till alla delar lö- 
sare, blekare; hatten är platt nedtryckt, icke uppstående i 
midten, i början finluden, sedan småljällig, blekt tegelfärgad; 
foten finluden, äldre ihålig, lamellerna från blekt öfvergående 
till ljus ockra-färg. Mjölken hvit, men mera sparsam. Den 
är väl mindre skarp än föregående, men likväl med skäl an- 
sedd för giftig. 
Planchen föreställer arten i olika åldrar. 
Tab. xn. LÖMSKA RÖRSOPPEN*). 
(Boletus 
Fries Syst Myc. 1. p 
Rörsopp-slägtet (Boletus) liknar genom sina porer på 
hattens undre sida mest Tickorna, men är från desamma lätt 
skildt derigenom, att undre sidans fruktlager är af helt olika 
substans med hatten och bildas af tätt sammanpackade pipor 
eller rör, som lätt skiljas både från hatten och från hvarandra. 
Hos Tickorna är fröredningslagret af samma substans som 
hatten, och de icke frånskiljbara porerna äro endast insänknin- 
gar i detsamma. Likaledes skiljas de lätt genom sin alltid 
mjuka och köttiga substans, regelbundna hatt med fot i midten. 
Som näringsmedel är detta, slägte det vigtigaste bland 
alla, så väl genom de ätliga arternas som individernas talrik- 
het. Ehuru flertalet äro ätliga (en del äro verkliga läcker- 
heter), finnas likväl flera giftiga. Bland dessa är den Lömslca 
Rörsoppen den allmännaste och giftigaste, af hvilken vi derföre 
först lemna teckning. Den tillhör en särskild grupp, hvars 
alla arter lätt urskiljas från de öffiga genom porernas röda 
mynning, mer eller mindre nätådrig eller grynig fot samt vid 
') Sopp, Ial. Sveppr, är den ursprungligt nordiska benämningen på svan 
Svimman, svam o. s. v.) tillhör ursprungligen Hafssvamparna (Spongire). 
IS. SdlAEFF.) 
. 391, Epicr. p. &18. 
brytning i luften blånande kött. Samtliga dessa äro giftiga 
och så mycket farligare, som de icke hafva någon skarp eller 
obehaglig smak. 
Den egentliga Lömska Rörsoppen har dock ett misstänkt 
utseende och icke de präktiga färger, som den Purpurfärgade. 
Hatten är mörkt olivfärgad, yngre finluden, äldre något klib- 
big; porerna inuti gula, i mynningen röda och blåna liksom 
köttet i beröring med luften. Den växer öfver största delen 
af landet i löfskogar. 
En annan i Tyskland under namn af Satans-Pilz (Boletus 
Satanas Lenz) bekant art är icke funnen hos oss; den har 
sämskfärgad hatt och mörkrödare, mindre lifljgt färgade porer. 
Som allmän regel ihågkommes, att alla arter med porer, hvilkas 
mynning är röd, förkastas som giftiga. 
Planchen föreställer svampen i naturlig storlek i åtskilliga former och 
genomsnitt. 
lar och den ännu i vissa landsorter brukliga. Namnet saamp (Mesog. Swams af 
