Tab. VH. vVTLIGA CHANT AEELLEN. 
(Cantharellus cibarius Fries. 
Syst. Myc. p. 
Chantarellerna äro närmast féslägtade med Skiflingarna, 
men hafva icke på hattens undre sida dessas tunga skifvor, 
utan mera smala, uppsvällda, greniga, i kanten trubbiga ådror, 
som mer eller mindre förgrena sig och nedlöpa på foten. Frö- 
stoftet är hvitt. Af detta slägte eger man endast en ätlig art 
(C. cibarius), hvilken lätt skiljes från alla samslägtingar genom 
sin starkt äggula färg, sin köttiga, glatta och äldre i kanten 
vågigt-böjda hatt, sina åtskilda, på foten långt nedlöpande gre- 
niga ådror, smaken mild, lukt ingen. 
Ätliga Chantarellen är en af de allmännast, tidigast och 
i stor mängd förekommande arter öfver hela riket. Så väl 
härigenom, som derigenom att den nästan aldrig angripes af 
maskar och insekt-larver och intet af densamma behöfver bort- 
rensas, är den en af de vigtigaste för de fattigare folkklas- 
serna, ehuru den ingalunda försmås på bättre bord. Den är 
Agaricus Cantharellus I..) 
318, Epicr. p. 365. 
både smaklig och ganska närande och användes såväl stekt 
som stufvad på flerfaldiga sätt. Som smaken är mild, tillsät- 
tas vanligast några kryddor såsom salt och peppar. Den kan 
äfven knådas tillsammans med mjöl till en deg och på detta 
sätt anrättas. 
Den enda art, med hvilken den kan förvexlas är Brand- 
gula Chantarellen (C. auran tiacus Fr.), hvilken räknas till de 
skadliga arterne och icke bör användas. Den har en mera 
brandgul färg, köttet är mycket lösare och mjukt, smaken 
något skarp. Lättast urskiljes den genom sin finludna hatt 
och mycket tätt sittande ådror, hvilka mera likna skifvor än 
den ätliga Chantarellens. 
Tab. framställer svampen i naturlig storlek. 
Tab. VIII. FAR-TICKAN. 
(Polyporus ovinus Fr, Boletus Schaeef.) 
Syst. Myc. p. 346 , Epicr. p. 428. 
Tickornas slägte (Polypori) innefattar en mängd till ut- 
seende, växtsätt och substans olika arter. En del hafva tyd- 
lig hatt och fot, andra hafva blott half hatt, med andra sidan 
fastväxt vid trädens stammar såsom Fnösk-svamparne, andra 
åter äro skorplikt utbredda, utan all hatt. En del äro köt- 
tiga och spröda, andra åter sega eller läderartade och slutli- 
gen andra trädhårda. Alla dessa åtskiljas mycket lätt derige- 
nom, att de på den mot jorden vända sidan hafva små runda 
hål (porer), från hvilka fröstoftet utfaller. Endast med Rör- 
sopp-arterna (Boleti) kunna de förvexlas, men dessa äro alltid 
köttiga, med tydlig hatt och fot, undra sidans fröredningslager 
är af annan substans och lätt skildt från hatten, och bildas af 
smala pipor, som kunna åtskiljas från hvarandra. 
Fårtiekan, liksom alla de ätliga arterna af detta slägte, 
tillhöra de köttiga, med fot försedda arterna, hvilka växa på 
jorden. Färgen är mer eller mindre hvit, stundom gulaktig; 
hatten är köttig, fast, men icke seg, och dess yta sönderspric- 
ker till fjäll; porerna äro små, runda, foten kort, hvit. Med 
någon giftig eller skadlig art är dét icke fara, att den kan 
förvexlas. 
Fårtiekan växer i bergiga barrskogar, ofta till största 
mängd, synnerligast i September månad. I mellersta Sverige 
är den mycket allmän, men i södra eller vestra provinserna 
såg j a g den aldrig. Den har rå en mycket angenäm smak af 
mandel eller kokt potates, hvarföre den i detta tillstånd gerna 
förtäres. Under mina verksammare år, då jag årligen, åtföljd 
af talrika lärjungar, företog längre utvandringar för svampar- 
nes kännedom, gjorde vi oss alltid ett godt mål af denna svamp 
i skogen. Den eftersökes begärligt af får, hvaraf namnet här- 
ledes; i Tyskland är den känd under namn af Schafeuter. 
På denna arts införande bland allmogens näringsmedel 
lägger jag stor vigt, då den både finnes i stor mängd, med 
ingen skadlig art kan förvexlas och dessutom är mindre be- 
nägen än de flesta att under förvaring förskämmas. 
Figuren framställer Svampen i naturlig storlek. 
