Tub. III. STOLTA FJALL-SIOFLINGEN. 
(Ag. Lepiota procerus Scop.) 
Frtes Syst. Myc. p. 20, Epicr. p. 12 , Monogr. p. 10. 
Fjäll-skiflingarne aro närmast beslägtade med Flugsvam- 
parne, men hafva icke något vid foten märkbart eller från 
hatten skildt. hylle, utan detta är med hatten sammanväxt, ut- 
görande dess öfverhud, som under tillväxten vanligen sönder- 
delas i fjäll på hattens yta. Flera af dessa arter, och bland 
dem den här framställda, hafva en egendomlig ring, som är 
alldeles skild från foten och ursprungligen fästad vid hattens 
kant, från hvilken den under utvecklingen lossnar, så att den 
fri omgifver foten. Den Stolta Fjall-skiflingen utmärker sig 
från närbeslägtade arter genom sin höga, broskartade, af till- 
tryckta fjäll brunfläckiga fot, som vid jorden är lökformigt 
uppsvälld, sin fria, i inre kanten broskartade ring, sin brun- 
fjälliga hatt med upphöjning i midten, sina från foten långt 
skilda skifvor. Iiattens kött är mjukt (floccöst) och hvitt samt 
har svag men angenäm lukt. 
Stolta Fjäll-skiflingen finnes öfver hela riket temligen all- 
män i skogslundar, mera sällan på öppna fält, i Augusti och 
September månader. Hattens kött, bäst 3mgre, erbjuder en 
sund och smaklig spis; men icke blott skifvorna, utan äfven 
den sega foten måste bortrensas. Den användes på lika sätt 
som Champignoner och kan utan åtskilnad insamlas och an- 
rättas jeinte dessa. — Vi ega utom denna tvenne beslägtade 
mindre arter, läckrare än den här beskrifna, hvilka i fort- 
sättningen af detta verk komma att upptagas; men vi hafva 
ansett lämpligt att först upptaga de mest framstående och 
lättast urskilda arterna. 
Med någon giftig art kan denna icke förvexlas. Bland 
Fjäll-skiflingarne finnas dock några mindre arter, med obehag- 
lig lukt och smak lik rättikors, hvilka anses skadliga och der- 
för förkastas. Hos dessa är ringen fästad vid foten. 
Tab. framställer svampen i olika åldrar och i naturlig storlek samt i ge- 
nomskärning. 
Tab. IV. ALLMÄNNA CHAMPIGNONEN. 
(Agar. Psalliota arvensis Schaeit.) 
Fries Epicr. p. 253 , Monogr. p. 405. 
Champignonerna utgöra en högst naturlig grupp af när- 
beslägtade arter, som lätt skiljas från alla öfriga skif-svampar 
genom mörkbrunt fröstoft, hvaraf de från foten alldeles fria 
(skifvorna utväxta erhålla en rödbrun, slutligen nästan svart 
färg, genom köttig, finluden eller fjällig hatt samt ring på 
foten. Något eget hylle finnes icke, hvarigenom de lätt skil- 
jas från de giftiga Flug-svamparne, som dessutom hafva hvita 
skifvor och hvitt fröstoft. Allmänna Champignonen skiljes 
från sina samslägtingar genom hvit, silkes-luden, stundom fjäl- 
lig hatt, i början hvita, sedan rödbruna skifvor och genom 
sin med en lösare märg fyllda fot. Hattens kött är hvitt, 
oföränderligt. Utmärktast är den genom fotens ring, som 
egentligen är dubbel genom tvennes förening, hvaraf den yttre 
är i omkretsen strålformigt klufven och ofta fri i kanten. Lukt 
och smak äro angenäma. 
Denna art, som hos oss är den allmännast förekommande 
arten af Champignonerna, anträffas mest på öppna fält, äf- 
vensom på odlad jord. Från äldsta tider har den varit räk- 
nad bland synnerliga läckerheter och användes redan hos oss 
allmänt på de rikares och förnämares bord. Det är verkligen 
sorgligt, att de fattigare folkklasserna icke begagna ett så för- 
träffligt och ofta i stor mängd för intet sig erbjudande nä- 
ringsmedel. Dess tillredning är enkel och lätt, blott skifvorna 
på undre sidan bortrensas. Äfven rå förtärd är den, efter 
någon vana, smaklig och mycket närande. 
På mullrika, gödslade trädgårds-sängar är denna arts od- 
ling lätt. Man sköljer nemligen de bortrensade skifvorna i 
vatten, som man utgjuter på för densamma beredda sängar, 
men först följande åren får man skörda utväxta svampar. 
Man har likväl anmärkt, att de på öppna, gräsbeväxta fält äro 
smakligare. 
Tub. framställer i naturlig storlek en form deraf med fjällig mörkare hatt. 
Vanligen är den helt livit och pä ytan mera slät, silkesludeil. 
