4 
så hastigt som möjligt, afsöndra giftet ur kroppen. Kräkmedel ,3 ) äro der- 
föré det hufvudsakligaste botmedlet; ofta infinner sig kräkning af sjelfva 
giftet, hvilken påskyndlfs och underhålles genom ymnig dryck af ljumt, 
helst med feta ämnen blandadt, vatten och mekanisk retning i svalget 
f. ex. med en pennfjäder. I flera fall är kräkmedel tillräckligt, men för 
större säkerhet förenar man kräkmedel med afförande 1J ) (emetico-cathar- 
tica), och då giftets verkningar först erfaras efter 10 — 12 timmar, före- 
drager man afförande medel a ). Förr än allt giftet blifvit uttömdt, ma 
icke ättika, koksalts-lösning, svafvel-ether och syrliga safter gifvas, eme- 
dan dessa endast frigöra det giftiga ämnet och förvärra det onda. Kolo- 
qvint och andra drastiska medel anses äfven skadliga. 
§ 5. 
Alla dessa faror kunna lätt undgås, om nedannämnda försighets- 
mått iakttagas: 
1. År det nödvändigt att med full säkerhet m-skilja de ätliga ar- 
terna. Endast beskrifningar kunna icke för en större allmänhet vara till- 
fyllestgörandei blott i förening med trogna, färglagda figurer är' detta möj- 
ligt. Men som en del arter utan speciell botanisk kännedom lätt kunna 
förvexlas, hafva vi ansett oss heldre böra utesluta dem i följande arbete 
än upptaga något, som hos mindre uppmärksamma kunde leda till misstag. 
Utomdess skola vi vid hvarje art uppgifva, om några finnas, hvarmed den 
kan förvexlas och emellan dem uppgifva bestämda skiljemärken. Men 
ännu vigtigare är att känna alla verkligen giftiga arter, och derföre hafva 
vi ansett lika nödigt att af dessa lemna figurer, som af de ätliga. 
2. Böra de insamlas i klart och torrt väder, dels derföre, att de då 
äro smakligare (mindre vattenhaltiga), dels lättare förvaras. De böra af- 
skäras med knif och icke uppryckas med händerna, hvarigenom jord och 
smuts gerna medföljer. De stånd böra helst väljas, som äro nyss utveck- 
lade, dels såsom smakligare, dels derföre att äldre ofta äro angripna af 
maskar (insekt-larver); sådana förkastas alltid. 
3. Före användandet bortrensas hos de större hattsvamparne fröred- 
nings-lagret pa undre sidan, då det utbildats till tunna skifvor, pipor, tag- 
gar, äfvensom hattens öfverhud, då denna är klibbig och lätt lossnar, så- 
som hos Gula Rörsoppen (Boletus luteus). De sköljas derefter i vatten 
eller, om man i tvifvelaktiga fall för större säkerhet vill, uppkokas först 
med salt i vatten, som bortslås, och sköljas sedan, ehuru de derigenom 
förlora en del af sin smak. Att skölja eller uppkoka dem i ättika är ett 
osvikligt medel (redan omtaladt af Athen.<eus och Plinius), ty äfven de 
giftigaste uppgifvas derigenom blifva oskadliga, men ättikan, hvarmed de 
behandlas, blir ganska giftig — ehuru detta med arter, som man säkert 
känner, är en öfverdrifven försigtighet. 
4. Anrättningar at svampar böra icke en längre tid eller öfver dygnet 
iörvaras, emedan de derunder möjligen kunna undergå någon jäsningspro- 
cess. Den, som icke är van vid denna spis, torde ock för yttermera sä- 
kerhet först försöka med en mindre portion, om den bekommer väl. 
Man kan äfven torka svampar och således förvara dem hela året om. 
Torkningen sker antingen på ett torrt ställe eller lättast i en bakugn, som 
dock ej bör vara för mycket upphettad. Smärre svampar, såsom Murklor, 
) Vanligast gifvas åt fullväxte 3 — 4 gran kräkvin eller ock ett kräk- 
rots-pulver. Orfila. 
,4 ) Jemte den uppgifna dosis kräkmedel gifves 2 lod glaubersalt, hvilken 
dosis förnyas, om efter en fjerdedels timma ingen verkan skulle infinna si°\ 
Krombholz. ° 
. .. . ) ® n . ricinolja hvar fjerdedels timma tills verkan följer jemte 
klistn- af dekokt på Sennablad eller i värsta fall af 2 lod tobak, kokta i ett 
skalp, vatten. Orfila, Krombuolz. Skulle kräkningarne längre fortfara, re- 
kommenderas kaffe och krampstillande medel. Skulle congestioner efteråt in- 
ställa sig, har man tid att rådfråga läkare. 
Negliksvampen (Marasmius oreades), Löksvampen (Marasm. scorodonius) 
torkas hela, större åter, såsom Rörsopp-arterna (Boleti) skurna i skifvor. 
De förvaras sedan på torrt, luftigt ställe. För den finare matlagningen 
insyltas de, h vilket äfven hos oss är allmänt brukligt med Champignoner; 
i stort insaltas de till vintern, hvilket är brukliga sättet bland folket, der 
de i stort begagnas. 
§ 6 . 
Sätten att anrätta svampar äro mångfaldiga, dels efter deras olika 
art, dels efter särskilda nationers och personers smak "’). Flera arter kunna 
ätas alldeles färska och oberedda, liksom trädfrukter. Personer, som blifvit 
vana dervid, föredraga detta sätt (liksom graf-lax) framför alla andra. Vi 
sjelfve och de som på vår uppmaning i detta tillstand förtärt Milda Bröt - 
lingen (Lactarius volemus), Fårtickän (Polyporus ovinus), Blomkälssvam- 
pen (Sparassis crispa) och Drufsvampen (Clavaria botrytis) m. fl., öfver 
livilka alla mindre kända arter afbildningar i det följande skola leranas, 
hafva funnit dem ganska välsmakliga. På samma sätt ätas i Tyskland 
m. fl. orter äfven Champignoner, Chantareller och synnerligast flera Rör- 
sopp-arter, såsom Ätliga Rörsoppen (B. edulis). Vanligen rostas de likväl 
och stufvas bland kötträtter eller ock enbart. Äfven kokar man dem, men 
en del blifva derunder genom ägghvit-ämnets stelning sega. Många finna 
dem smakligast tillagade som sallat med peppar. 
Vi skulle allt för långt fördjupa oss i kokkonstens finesser, om vi här 
ville beskrifva alla konstlade och mera läckra anrättningar af svampar 
eller uppgifva alla saucer, frikasseer m. m., hvaruti de i Frankrike och 
annorstädes ingå; man finner derom utförliga beskrifningar i alla fullstän- 
digare tyska och franska kokböcker. Det enklaste och bland fattigare 
folkklasserna vanligaste är att, sedan de blifvit rensade och skurna i tunna 
skifvor, antingen utan all tillblandning eller ock med tillsats af något smör 
och peppar, rosta dem öfver sakta eld ,7 ). Äfven knådas de till en deg 
och bakas som bröd, eller ock stufvas de, sedan de vattenaktiga delarne i 
en serviett blifvit utpressade, med något smör, salt, peppar och persilja. — 
En del smärre arter användas endast som kryddor för att gifva soppor 
och andra anrättningar en fin kryddsmak. Vi skola vid de särskilda ar- 
terna närmare utmärka deras användande. 
Slutligen må anmärkas, att de verkligen giftiga arterna äro få, de ät- 
liga flera, men det ojemnförligt största antalet, äfven med uteslutande af 
alla de lägre klasserna, äro livarken giftiga eller ätliga; men de äro osmak- 
liga, eller af en så lös eller seg, ja trädhård beskaffenhet, att de icke 
kunna som näringsmedel begagnas. Det är ett eget anmärkningsvärdt för- 
hållande, att alla grupper, som innehålla giftiga arter, tillika framvisa de 
bästa ätliga arter, då deremot de, som icke hafva några ätliga arter, til- 
lika sakna giftiga, utan hafva hvad man kallar indifferenta (likgiltiga) 
egenskaper. Både de läckraste och giftigaste arterna finnas bland Flug- 
svamparna, Pepperlingarna, Brötlingarna, Russulerna, Rörsopp-arterna ; 
äfven bland Murklorna finnas misstänkta arter. Endast bland Champigno- 
nema finnes ingen giftig art. 
§ 7 . 
Årstiden för de olika svamparternas förekommande är olika för olika 
arter, men för hvarje bestämd med få undantag l8 ). Det gifves ingen års- 
,e ) Den, som önskar underrättelse om Bo mar nes bruk att anrätta svampar, 
finner 12 olika slag uppgifna hos Coelius Apicius. Men hvad har icke kok- 
konsten sedan den tiden stigit! 
”) Det är detta sätt, man tillskrifver, att bland lägre folkklasserna man al- 
drig hör förgiftningar inträffa, ehuru arterna ofta utan urskiljning insamlas. Så 
är ock Maniliot (latropha Manihot), hvaraf man i Amerika allmänt bereder ett 
sundt och välsmakande bröd, i friskt tillstånd ett gift både för menniskor och 
djur; men genom saftens utpressning och rotens röstning- öfver eld förstöras 
alldeles dess giftiga egenskaper. 
,e ) En utförlig framställning af Svamparnes Calendarium finnes i »Öfversigt 
af Kongl. Vet. Akad. Förhandlingar» 1857. 
