3 
kunna; förtäras råa utan all fara. Frånvaro af mjölksaft utvisar än mindre 
oskadligliet. De kännetecken man till en arts ätlighet och giftighet velat 
finna i närvaro eller saknad af hylle, ring, lökformig fot o., s. v. sakna all 
giltighet. Mer sanning ligger till grund för den uppgiften, att de ätliga 
ega ett fast kött, de giftiga ett löst eller rättare vesiculöst kött; att de 
ätliga blifva genom kokning mjukare, de skadliga åter hårdare (»noxii fungi, 
qui in coquendo duriores» Plinius), men som allmän regel gäller det visst 
icke; flera giftiga, åtminstone med skäl misstänkta, ega ett ganska fast 
kött och genom ägghvit-ämnets stelning blifva Riskor m. fl. under kokning 
fastare. Uppgiften, att de utan våda kunna förtäras, som man finner an- 
frätta af sniglar och insekt-larver, är rent af falsk; flera af de sundaste, 
f. ex. Chantarellen , O.vtungsvampen (Fistulina), finner man aldrig angripna 
af insekt-larver, och af dem angripna exemplar böra alltid för- 
kastas 8 ). Detta gäller ock om hvarje svampart, när den börjar öfvergå 
till förruttnelse, att sönderflyta, och ogerna begagnar man sig af sådane, 
som växa på sumpiga eller för solljuset alldeles otillgängliga ställen °). Vi 
skola i det följande närmare utveckla detta ämne, då vi komma att af- 
handla de försigtighetsmått, som äro nödvändiga vid svampars insamlande- 
§ 4 . 
Oaktadt svamparne utgjort föremål för många kemiska undersöknin- 
gar, hafva likväl derigeuom icke några särdeles upplysande resultater blif- 
vit ännu lagda i dagen. Redan omkring -år 1805 angaf Bracconot, att 
de mera allmänt uti svamparne förekommaude kemiska beståndsdelar ut- 
gjordes af ett eget kristal liniskt fett, en smörar tad olja, ett albuminartadt 
ämne, svarapsocker, svampsyra, boletsyra, fungin, ett qväfhaltigt, i vatten 
och alkohol lösligt ämne, ett annat qväfhaltigt, men i alkohol olösligt och 
i vatten lösligt ämne, ättiksyra, gummi, växtslem, vatten, fosforsyra, svaf- 
velsyra, saltsyr?, ammoniak, kali, natron och kalk. 
Emedlertid hafva sednare kemisters undersökningar för ingen del be- 
kräftat flera af dessa ämnen och särdeles just dem, livilka man länge an- 
såg såsom egendomliga för svamparne. Sålunda har man nu visat, att 
den såkallade fungin icke är annat än cellulosa, som är förorenad af ett 
qväfhaltigt och svafvelhaltigt ämne, kvarifrån det dock är svårt att full- 
komligt befria den, likasom det ännu ej lyckats att isolera det qväfhaltiga 
ämnet för sig och framställa det i rent skick. Att svampsockret är iden- 
tiskt med den i mannan förekommande sockerarten, som fått namn af 
mannit, är genom Liebigs och Pelouzes undersökningar ådagalagdt, li- 
kasom Bolley 1853 gjort mer än sannolikt, att boletsyran är identisk 
med den inom andra växter förekommande fumarsyran. Dessaignes har 
åter 1855 meddelat, att den såkallade svampsyran icke är annat än en 
blandning af äplesyra, citronsyra och fosforsyra. 
Svamparne förlora betydligt i vigt vid torkning, hvarvid endast om- 
kring Jjy af deras ursprungliga vigt återstår. Nästan alla svampar inne- 
hålla, enligt Schlossberger och Dopping (1846), jäsbart socker förutom 
den sockerart, raannit, hvilken icke kan försättas i jäsning medelst jäst. 
Till följe af deras betydliga qväfvehalt, som för Champignonen, enligt Le- 
fort, uppgår till nära 3 procent af den vid 100° torkade svampens vigt ,n ), 
äro svamparne att anse såsom varande ibland de mest närande af växt- 
rikets alster. 
Att uppräkna de olika kemiska ämnen, kvilka af skiljaktiga kemister 
blifvit i särskildta svampar iakttagna, vore att fördjupa sig uti onödiga 
vidlyftigheter, särdeles som en del af dessa ämnen äro ganska problema- 
tiska. Förutom de uti det föregående omnämnda olika ämnen, anse vi oss 
likväl böra anföra, att man såsom beståndsdelar uti svamp funnit stär- 
kelse, harz, vax, agaricin (ett valrathlikt fett), qväfhaltigt slem, oxalsyra, 
h varti II slutligen må läggas Letelliers iakttagelse 1830 af ett i flug- 
svampen förekommande eget giftigt ämne, som han kallade amanitin. Emed- 
lertid har Apaiger 1851 angifvit, att det uti flugsvampen icke är Letel- 
liers amanitin, som karakteriseras af temligen indifferenta kemiska egen- 
skaper, hvilken är orsaken till flugsvampens giftighet, utan att det är en 
egen deruti befintlig syra, rauscarsyra, hvilken är giftig. Dessutom har 
Apaiger angifvit, att en egen organisk alkaloid skall i flugsvampen finnas 
för handen. 
Schönbein har iakttagit ett märkvärdigt förhållande, som tillkommer 
vissa svampar, särdeles Boletus luridus och Agaricus scingvineus. Han 
fann nemligen, att dessa svampar innehålla ett eget uti alkohol lösligt ämne, 
som förhåller sig lika med guajaktinktur emot ozon och deraf färgas blå, 
under det att den af nämnde svampar utprässade saften innehåller ett 
ämne, som förvandlar luftens inactiva syre uti ozon och dervid binder 
denna ozon. 
Den giftiga principen hos en del svampar har man ännu icke lyckats 
att kemiskt ren eller isolerad afsöndra och undersöka. Allt efter olika ar- 
ter verka giftiga svampar invärtes dels som drastiska, dels som döfvande 
och narkotiskt skarpa gifter. Efter förtärande af de förra följa häftiga 
magplågor, törst, kräkningar, ständiga stolträngningar, uppsväldt underlif 
o. s. v., livilka plågor i värsta fall eller då hjelp ej tillkommer slutas med 
inflammation och döden. De mera narkotiska svampgifterna förorsaka all- 
män matthet, sömnsjuka, yrsel, darrning i lederna, kramp, fånighet o. s. v. 
livilka symptomer likväl upphöra, sedan det narkotiska ämnet blifvit afledt 
ur kroppen. Så verka de giftiga Flugsvamparne ") (Araanitm); Russulas 
åter och de giftiga Mjulksvarnparne (Lactarii) verka mer som drastiskt 
skarpa ämnen 12 ). Det är af vigt att känna de mest bepröfvade medel 
emot giftiga svampar, i fall någon genom okunnighet eller vårdslöshet för- 
tärt dylika och deraf erfar några obehagliga eller farliga symptomer. Na- 
turligtvis är tillkallande af läkare det medel, som alltid bör begagnas, när 
tillgång till sådan finnes, men som fara åtföljer minsta dröjsmål, så bör 
man ihågkomma, att häfvandet af det onda beror helt och hållet på att, 
8 ) Lika litet som man genom yttre sinnen kan i allmänhet afgöra en 
svamps större eller mindre användbarhet till födoämne, lika osäkra äro ock de 
kemiska reagentia, man dertill hittills föreslagit. Som dessa dessutom icke lära 
begagnas af allmänheten, förbigå vi dera. Det har varit en allmän tro, att de 
giftiga arterna genom torkning skulle förlora sina skadliga egenskaper, men 
Krombholz har funnit, att Flugsvampen torkad och pulveriserad är lika giftig 
som färsk. 
°) De äldste skriftställare öfver ätliga svampar, såsom ÅTHENasus, Plinius 
och alla dessas Commentatorer ända till Clusii tid, kvilka utan bestämd termi- 
nologi icke kunde beskrifva en art så, att den derigenom skiljdes från andra, 
lade synnerlig vigt vid, uppå och inunder kvilka trädslag en svamp växte. De 
som växte på Poplar o. s. v. ansågos för de bästa, dereraot för förkastliga de, 
som insamlades på Fikouträd, Olivträdet, Bok, Cypress o. s. v. Numera inser 
man, att de dervid haft afseende på någon viss i S. Europa förekommande art, 
som vanligen icke linnes hos oss (ty de som växa på träd hafva mer inskränkt 
utbredning, än de som växa på jorden) och att växtstället ringa eller intet in- 
flytande har på hvarje arts egenskaper. — livad verkan olika klimateriska för- 
hållanden kunua ega på samma art, är ännu outredt, ehuru man velat antaga, 
dels af analogi med de fullkomligare växterna, dels af det kända faktum, att 
Ryssarne utan fara äta sådane arter, som i S. Europa anses för giftiga, ja dö- 
dande, att de i de kallare läuderna skulle förlora sina giftiga egenskaper. Vore 
detta påstående fullt tillförlitligt, så vore det en fördel för oss i Norden. 
,0 ) Schlossberger och Dopping angifva, att vissa svampar hålla ända till 
7 procent qväfve af den torkade massans vigt. 
") Hvad derföre Opium, som berusande medel, är for Orientens folk, är 
Flugsvampen för Kamtschatkdalarne. De bereda af denna art en rusgifvande 
dryck, som bibehåller denna egenskap äfven sedan den passerat genom menni- 
skokroppen — och skall efter denna ovanliga destillations-process ånyo begag- 
nas af de fattigare. Utförligare underrättelser härom lemmar Langsdorff i sin 
resa kring jorden. 
I2 ) I Toxicologiska arbeten, f. ex. Orfilas, finnes detta utförligare och mera 
vetenskapligt afhandladt än här kan vara vår afsigt. 
