2 
ningar som dagligt födoämne *). Utom nedanför anförda yttrande af Kromb- 
holz skola vi blott anföra intyg af tvenne utmärkta vetenskapsmän, som 
tala af egen erfarenhet. »På en resa,» säger nu mera aflidne Professor 
ScHWiEGRlCHEN, »som jag företog genom en del af Tyskland och Öster- 
rike, anmärkte jag först i trakten af Niirnberg, hvarest jag tillbragte en 
del af sommaren, att böndernas dagliga föda endast bestod af ett svait 
med anis och kummin kryddadt bröd, som förtärdes jemte raa svampai. 
Då jag den tiden sysselsatte mig med undersökning af de kryptogamiska 
växterna, så beslöt jag på mig sjelf göra försök öfver verkningarne af detta 
födoämne. Jag följde dessa raska landtmäns exempel och vande mig inom 
några veckor att intet annat förtära än råa svampar med bröd och att dricka 
friskt vatten. Långtifrån att deraf erfara minsta skadliga inflytande på 
min helsa, kände jag i motsatt förhållande mina krafter stärkas till nya 
vandringar. Jag har funnit, att svamparne, då de måttligt förtäras, äro 
ganska födande, men att de genom kokning förlora sin naturliga smak och 
en del af sina goda egenskaper.» Doctor Lenz gick ännu längre i för- 
sök på sig sjelf; under flera månader förtärde han endast svampar jemte 
friskt vatten, samt intygar, att han aldrig känt sig mera frisk och liflig till 
kropp och sinne, än just under denna tid, utan att deraf känna några obe- 
hagliga följder. Sjelfve, mer än vanligt känslige för hårdsmälta födoämnen, 
hafva vi aldrig känt någon olägenhet af svampars förtärande. Vunne Sven- 
ska folket denna öfvertygelse, skulle aldrig under den genom hungersnöd 
svåraste årstiden brist på födoämnen blifva kännbar. — Opartiskheten fordrar 
likväl att äfven anföra motsatta åsigter. »I Ryssland», säger Georgi, »ste- 
ker, bryner och förtär man svampar på alla möjliga sätt, och aldrig hör 
man af annat genom svampars ätande förorsakadt oiidt än förderfvade ma- 
gar.» Visserligen nog af; men härvid bör anmärkas, att dåliga magar lika 
ofta, om ej oftare, förekomma bland andra än Ryssar, äfven bland dem, 
som aldrig smakat någon svamp; att han hänför följderna af bränvinets 
öfverflödiga bruk till svamparne; vidare att Ryssarne utan åtskilnad in- 
samla och förtära erkändt giftiga arter* att dessa för att begagnas under 
fastlagstiden om hösten vårdslöst insaltas i stora fastager, der de undergå 
en förruttnélse, som skulle göra livilket födoämne som helst skadligt. Pal- 
las, som aflade sin från hemlandet, liksom af Georgi, medförda fördom 
mot denna spis, har efter Georgi afhandlat svamparnes vigt för Ryssar- 
nes ekonomi. 
§ 3 . 
Emot svamparnes användande som födoämnen anför man vanligen, att 
åtskilliga äro verkligen giftige 4 5 ). Detta är ock en sanning, som vi anse 
lika nödvändig att inskärpa, som att ännu flera äro sunda och välsma- 
kande. Derföre varna vi ock hvar och en att icke förtära andra arter, 
än man med full visshet känner såsom oskadliga. Det gifves verkligen 
långt flera goda och ätliga arter, än vi nedanför ämna upptaga, uteslutna 
just derföre, att de utan vandare öga lätt kunna förblandas med snarlika 
giftiga f. ex. bland Russulse. Men detta förhållande bevisar lika litet emot 
de Öfrigas goda egenskaper, som giftiga växter bland phanerogamerna emot 
de öfrigas användande. Förvexling af Palsternackor och Bolmört o. d. 
sker lättare än af ätliga och giftiga svampar och är fullt ut lika vådlig. 
4 ) Krombholz, f. d. Professor i Politia medica, sedermera i Praktiska Me- 
dicinen i Prag, således bland ett af de mest svampätande folk, vederlägger 
den annorstädes gängse fördomen emot svamparne som födo-ärane : »Die Schwämme 
sind fur den Menschen ein wichtiges, gesundes vegetabilisches Nahrungs-mit- 
tel. welches vermöge mehrerer Stickstoff-haltiger Bestandtkeile der tkieriscken 
Substanz am näcksten ist, durck Fungin und Osmazom näkrt und durck ein 
flucktiges rieckendes Princip, welckcs beira Kocken dem Wasser oder andem 
Flussigkeiten sick leickt mittkeilt, eine angenekme Wurze der Speisen abgibt. — 
Der armen Volksklasse dient als sättigendes, ergiebiges, gesundes Nahrungsmittel 
in roken und zubereiteten, friseken und getrockneten Zustande eine Menge Ar- 
ten von Sckwämmen. 
5 ) Att Pr Lenz under sina många försök med förut oförsökta arter ock' 
Just den stora uppmärksamhet, som olyckshändelser, vållade genom okun- 
nighet och bedrägeri vid giftiga i stället för ätliga arters insamlande, väcka 
i de länder, der de begagnas som vanligt födoämne, vittnar, att dessa äro 
mera sällsynta än förgiftningar genom bränvins missbruk hos oss. Huru 
många tusende familjer genom ätliga svampar endast uppehållit sitt lif, 
förtiger historien, men den känner noga namnen på dem, synnerligen högt 
uppsatte personer, som genom uppsatligen förgiftade svamprätter eller 
omåttligt förtärande deraf tillsatt lifvet 6 ). Att äfven genom misstag af 
giftiga arter flera olyckshändelser inträffat, alltifran Euripidis maka och 
trenne barn intill våra dagar, är också visserligen sant, men detta bevisar 
endast, att försigtighet och en säker kännedom af de arter, som användas, 
är af nöden. Från äldsta tider har man väl sökt uppgifva några all- 
männa kännetecken, hvarigenom man skulle kunna skilja de ätliga från de 
giftiga, och ehuru dessa upprepas i snart sagdt alla läroböcker, kunna vi 
försäkra, att de samtliga äro opålitliga. Vi afråda hvar och en att som 
födoämne begagna andra arter än dem, livilka man af säker tradition eller 
ytterst noggrann vetenskaplig bestämning vet vara oskadliga. Man har så- 
ledes trott sig af yttre färgen kunna bestämma, livilka som äro giftiga 
eller icke; men då hvarje allmännare art förekommer i snart sagdt alla 
färgskiftningar, inses lätt, huru osäkert detta kännetecken är. An mera 
vigt har man lagt på köttets, d. v. s. inre massans, färgvexling, då det 
blottas för luftens inverkan. Man har påstått detta vara ett säkert tec- 
ken till giftighet, men Giftiga Rörsoppen, Boletus luridus, som ligger till 
grund för detta påstående, finnes äfven med oföränderlig färg hos köttet; 
andra utan minsta fara ätliga af samma slägte skifta lika mycket färg; 
till och med af Champignoner finnes en art, hvars kött vid luftens berö- 
ring genast rodnar. Att de ätliga arterne skulle utmärka sig genom en 
angenäm eller ingen lukt, de giftiga åter med en oangenäm, eger i vissa 
fall sin riktighet; men lukten är något så subjectivt, att man omöjligen 
kan antaga den som säker ledare i en så vigtig sak, och flera ganska gif- 
tiga f. ex. Flugsvampen hafva alldeles ingen lukt. Flera med en ganska 
stark lukt af hvitlök berömmas som matkryddor, af vida finare och deli- 
katare natur än vanlig lök. Bland de arter, som sprida en lukt lik den 
af nymalet mjöl, känner man likväl ingen skadlig. Att till föda begagna 
så stinkande arter som Phallus impudieus , Agaricus Amanita virosa , Rus- 
sula foetens o. s. v. lärer väl icke falla någon med vanliga luktorganer in, 
men exempel saknas icke, att enskilda personer funnit deras lukt ange- 
näm 7 ). Annu mera subjectiv är smaken; som svamparnas skärpa är af 
en flyktig natur, äro flera, i friskt tillstånd ganska skarpa, f. ex. Riskan 
(Lactarius deliciosus), ansedda bland de bästa. De ätliga Polypori hafva isyn- 
nerhet unga en syrlig både lukt och smak, men intaga likväl ett utmärkt 
rum bland ätliga arter. Flugsvampen deremot har ingen ovanlig smak. 
Huru osäkra kännetecken på en arts giftighet en klibbig yta eller en ihå- 
lig fot äro, ehuru dessa från äldsta tider upprepas till och med af en så 
berömd Toxicolog som ORFILA, vittna Fistidina hepatica och Boletus lu- 
teus , Morchellce och Lactarius deliciosus. Att alla mjölksaftiga svampar 
skulle vara giftiga, har man endast slutat till af analogien med Euphor- 
biaceer, Asclepiadeer o. s. v.; flera af dessa, helst med en mild mjölk, 
trots de från äldsta tider kända giftiga egenskaperne hos Boletus luridus genom 
förtärande af en bland dess underarter råkade i lifsfara, bestyrker mer än för- 
svagar hans erfarenhet om andra arters oskadlighet. 
6 ) Genom en på sin gemål Agrippinas anstiftan förgiftad svamprätt förlo- 
rade Tiberius Claudius Caesar lifvet, hvarpå Martialis hänsyftar i följande strof: 
Quid dignum tanto ventrique gulceque precabor ; 
Boletum, qualem Claudius edit , edat. 
Prefekten för Neros Garde, Annaeus Serenus, och vid samma tillfälle flera Tri- 
buner och Centurioner, Påfven Clemens VII, Konung Carl VI, Czar Alexis’ ef- 
terlemnade gemål hafva äfven dödt af förgiftade eller giftiga svampar. 
7 ) Lektor Rothman, som först beskref Phallus som Svensk, säger att »den 
luktar väl och ljuflig, som en Orchis». 
