INLEDNING. 
♦ 
\ 
§ i- 
Från äldsta tider liafva bland de flesta Europeiska folk svamparne blifvit 
räknade icke blott bland närande födoämnen, utan äfven till läckerbeter. 
Redan af Grekiska och Romerska författare omtalas de som en allmänt 
begagnad ocb eftersökt spis '). Så är förhållandet ännu i södra och östra 
delarne af Europa, der de icke blott värderas som en läckerhet på de ri- 
kares bord, utan äfven i stora landsträckor af de fattigare folkklasserna 
begärligt uppsökas som ett sundt och födande näringsmedel. I Ungern och 
alla af den Slaviska folkstammen bebodda Europeiska länder utgöra de 
nästan en daglig spis; det gifves trakter, f. ex. i Böhmen och flerestädes, 
der de en stor del af året äro de fattigare folkklassernas nästan enda föda. 
»Den, som genomvandrar en stor del af våra landsbygder,» säger Bulliard 
om Frankrike, »och uppsöker de fattigas hyddor, skall finna, att dessa till 
lön för sitt mödosamma arbete endast lefva af ett uselt bröd, hvilket de 
dela med sina barn, jemte det de under flera månader förtära en fast otro- 
lig mängd af svampar — och likväl äro dessa de friskaste och starkaste 
bland dessa landskaps inbyggare.» Att de för Ryssarne, livilka icke äro 
kände för bristande fysisk styrka, äro en begärlig spis, är allmänt bekant; 
enligt Buxbaums uppgift skola desse, utom den årstid svamparne växa, 
under fastlagstiden hufvudsakligen lefva af insaltade svampar — och nämnde 
författares uppgift, att man utan åtskilnad begagnar äfven annorstädes för 
giftiga ansedda arter, bestyrkes äfven af Pallas. 
Deremot synes detta födoämne ursprungligen varit försmådt af de 
egentligen Germaniska folken. Af dessa finner man svampar endast an- 
vända der de antingen lärt deras begagnande af andra folkstammar, som 
förut bebott de länder, i livilka de sjelfva invandrat, eller ock der de 
blifvit uppblandade ined invandrande Slaviska folk. I Skandinavien, 
England och vissa delar af Tyskland är deras bruk af de lägre folk- 
klasserna, om icke alldeles okändt, nästan afskydt; endast vissa läckrare 
arter förekomma på de förnämares bord. Anmärkas bör härvid, att flera 
af de från äldsta tider som synnerliga läckerheter ansedde, såsom »Kaiser- 
ling » (Agaricus Amanita cmsareus 2 ), flera arter af Tryffel m. fl., saknas i 
denna region (först i senaste åren är en art Tryftel sparsamt funnen i Sve- 
rige). Men vi ega deremot öfverflödigt förråd af många ganska smakliga, 
deribland flera, - som saknas i de sydliga länderna. De, som hos oss an- 
vändas på bättre bord, köpas vanligen dyrt betalda utifrån, ehuru de hos 
oss finnas växande i större mängd än i de hinder, hvarifran de hemtas. 
Just den omständigheten, att en eljest i arktiska och subarktiska länderna 
njugg natur begåfvat dem med rikligare förråd af ätliga svampar, än an- 
dra länder, synes antyda den vigt, naturen sjelf lagt på dessa nu förka- 
stade växter i vårt land. Yi kunna icke underlåta fästa uppmärksamhe- 
ten på det besynnerliga förhållandet, att man i ett torftigt land nästan alls 
icke använder ett näringsmedel, som naturen sjelf anvisar och nästan slösar 
med, då detsamma sorgfälligt insamlas och begagnas i för öfrigt rikare 
länder, der naturen är mindre frikostig i dess frambringande. Man torde 
likväl finna det öfverdrifvet, kanske löjligt, då vi på fullt allvar påstå, att 
vårdslösandet af ett så smakligt, födande, rikligt förekommande närings- 
medel är en stor årlig stats-ekonomisk förlust. 
§ 2 . 
Att flera svamparter kunna ätas och äro ganska födande, är en ge- 
nom årtusendens och hela nationers erfarenhet så bestyrkt sanning, att 
derom väl icke tvifvel kan uppstå. Vigtigare är likväl den frågan: utgöra 
de dock någon sund föda? I de länder, der svamparne icke begagnas till 
födoämne, är en allmän folktro, att alla svampar äro giftiga eller omöjli- 
gen kunna vara ett sundt näringsmedel. I de länder åter, der de använ- 
das till dagligt bruk, till och med uteslutande till föda en god del af året, 
hyllar man en motsatt åsigt; de anses icke blott för en sund, utan tillika 
för en särdeles kraftig spis. De författare, som förkasta svampar som nä- 
ringsmedel, äro, så vidt vi känna, sådane, som 'aldrig smakat dem. Yi veta 
dessutom, att en mängd födoämnen af enskilda efter fördom eller ovana 
från ungdomen förkastas, under det de af tusende dagligen utan olägenhet 
användas 3 ). Så var förhållandet med Potäterna; efter deras införande 
kunde den äldre generationen aldrig hvarken finna dem smakliga eller öf- 
vertygas om deras oskadlighet (sjelfve Linné delade denna fördom!), under 
det den yngre och ännu mer efterkommande generationer i båda afseenden 
funno dem ovärderliga. Alldeles samma erfarenhet har jag haft i frågan 
om svamp-spis; äldre personer utan större fördomsfrihet finna sig sällan 
dervid, då deremot de, livilka som barn blifvit vande dervid, anse den- 
samma som en högt värderad läckerhet. Den sundaste föda kan vid vissa 
tillfällen eller omåttligt begagnad blifva skadlig; livad en konstitution för 
sin diet finner högst välgörande, kan af en annan ej utan olägenhet för- 
täras, f. ex. Smultron. Vi tilltro oss icke i strängt vetenskaplig mening af- 
göra, hvarken om Potates eller Svampar som näringsmedel äro skadliga 
eller icke, men vi veta, att tusentals menniskor befunnit sig väl af båda, 
och förlita oss på vitsorden af personer, som jemte theoretiska insigter och 
praktisk erfarenhet i medicinen haft specielt tillfälle att studera deras verk- 
>) Huru högt de af Romarne voro uppskattade, vittnar följande epigram 
af Martialis: 
Argentum et aurum facile est lanamque togamque 
mitter e; Boletos mitter e difficile est. 
Sjelfve stoikern Cicero skall så högt värderat dem, att en art, Eloella Ciceronis, 
efter honom fått sitt namn, — och traditionen förmäler icke, att han ätit sig 
sjuk af dessa, men vid af Malva på ett kalas. 
2 ) Denna är de gamle Romares Boletus, deras förnämsta läckerhet, af en 
bekant kejserlig gastronom kallad »C i bus Deorum» (Guda-spis). Endast pa^ de 
dyrbaraste kärl, Boletaria, kunde en så kostelig spis serveras, — och det måste 
varit endast en synnerlig god vän, som dermed undfägnades, då det hos Juve- 
nalis ’ heter : 
Vilibus ancipites Fungi ponuntur amicis, 
Boletus domino, 
och en gäst hos Martialis beklagar sig: 
Cur mild non eadem quce tibi coena datur? 
Sunt tibi Boleti, fungos ego sumo Suillos. 
Smaken var dock i Rom som annorstädes olika; Horatius satte Champignoner 
högst: 
— Pratensibus optima fungis 
natura est, aliis male creditur. 
Huru efterlängtad den gyllene svaraptiden var, vittnar följande vers af Aquinas : 
Et facient lautas optata tonitrua coenas! 
Plinius, en prosaisk och välförståudig man, kunde icke gilla detta svampfrosseri, 
utan utropar: 
»qucc voluptas tanta ancipitis cibi!» 
3 ) Skulle maii ur de fattigare folkklassernas visthus vilja utmönstra allt, 
som efter strängaste dietetiska reglor anses för hårdsmält föda, frukta vi, att 
dessa ofta skulle alldeles tömmas. 
1 
