127 
dél Cibo che, in piű vesta 
seala dell’erbario, adoperö poi 
il Cesalpino nella sua opera 
«De plantis» (v. ö. «Malpighia» 
loc. cit. p: 206). 
A herbárium tehát az Al- 
DRovANDi-éval körülbelül egy- 
idősnek látszik. 
Gherardo Cibo mint botani- 
kus ismeretlen, de Luca Ghini 
tanítványa volt s megemlékez- 
nek róla : Aldrovandi, a ki a 
bolognai egyetem könyvtará- 
ban őrzött kéziratában (Mscrpt. 
Aldrovandi N. 110.) a «Cata- 
logus virorum qui mea studia 
adiuvarunt» fejezet alatt «Ge- 
nuensis Gerardus de Cvbo 
nepos cardinalis de C\B 0 »-t is 
említi, és Matth.olus, a ki 
Scipio CiBO-hoz 1563-ban irt 
levelében és «I Discorsi nelli 
sei libri di Pedacio Dioscoride» 
etc. czímű művében (ed. 1573, 
p. 44 et 788. a Daphne Cneo- 
rum-nál) dicsérőleg említi Ghe- 
rardo ClBO-t. 
(Folytatása köv.) 
ima sola scuola : ed é la stessa 
classificazione dél Cibo ehe, in 
piű vesta seala deli' erbario, 
adoperö poi il Cesalpino nella 
sua opera .'De plantis» (Conf. 
«Malpighia» loc. cit. p. 206.). 
Das Herbar scheint alsó mit 
jenem des Aldrovandi beiláufig 
gleichalterig zu sein. 
Gherardo Cibo ist als Bota- 
niker unbekannt, war aber ein 
Schiiler des Luca Ghini, und 
wird erwáhnt: von Aldrovandi, 
welcher in seiner, in dér Bib- 
liothek dér Bolognaer Univer- 
sitat bewahrten Handschrift 
(Mscrpt. Aldrovandi N. 1 10.) 
unter dem Ivapitel : «Catalogus 
virorum, qui mea studia adiu- 
varunt» auch «Genuensis Ge- 
rardus de Cybo nepos cardina- 
lis de Cybo» anführt, und von 
Matthiolus, welcher in seinem, 
im Jahre 1563 an Scipio Cibo 
geschriebenen Briefe, wie auch 
in seinem «I Discorsi nelli sei 
libri di Pedacio Dioscoride» etc. 
betitelten Werke (ed. 1573, p. 
44 et 788 bei Daphne C'neo- 
rum) Gherardo m Cibo lobend 
envahnt. 
(Fortsetznng íolgt.) 
Apró közlemények. — Kleine Mitteilungen. 
Linaria vulgáris Bauh. in Linn. Spec. pl. 1753 p. 616 
recepta, in parte Hungáriáé orientali, quae vulgo Transsilvania 
dicitur. — Cl. Simonkai in Enum. plánt. Transsilv. p. 420, eontradi- 
cente cl. quondam Janka (Simic. 1. c.), L. vuigarem civem íiorae 
Transsilvaniae certam non numerát, Linariamque intermedmvi 
Schur atque L. hybridam Schur rachi pedunculisque glaberrimam, 
eglandulosam pro ea in Dacia frequentem esse indicat. Ipse juh 
1878 Brassoviae, 16. sept. 1902 autem cum auditoribus in pratum 
dicionis Kolosvárinae montanum, quod vulgo Szénafű dicitur. 
excurrens, in arvis cultis Linariam vuigarem glandulis axeos inlio- 
rescentiae pedunculorumque certissimam vidi, siccata quoque eius 
