156 
vestris obviam, se dánt peregré 
eunti, etiam sponte Pisa. Figura 
non absimili, séd radice multö 
adultiore, fibrosiore, crassiore 
et perenni, quales illic collectos , 
charlis inseruit noster Penius». 
Ezen Penius szó alatt Petrus 
Pena-í is lehetne érteni, amit 
az alkalmazott «noster» epi- 
theton is megerősíteni látsza- 
nék; azonban az Adversaria 
más helyén (p. 358.) már helye- 
sebb írással «medicus Anglus 
D. Penniuso-í olvasunk, ki alatt 
kétségtelenül Penny Tamás 
rejlik; másrészről pedig az 
Adversaria első helyen emlí- 
tett szerzője a czímlapon la- 
tinul is Pena néven van em- 
lítve s az 1-ső oldal czímfel- 
irata is így szól: aPetri Penae 
et Mathiae de Lobel Stirpium 
Adversaria nova». 
Itt említem meg hogy Hugh 
Moroan herbáriumát Turner- 
nek már idézett szavain kívül 
Gerard «Herbal»-ja is igazolja, 
a melyben ez Morgan-í «« 
gyógy -növény ele gondos meg- 
őrzőjének » nevezi (V. ö. Pul- 
teney : Geschichte dér Bota- 
nik . . . mit besonderer Rück- 
sieht auf England, p. 80.). 
És ezzel befejeztük a soro- 
zatot, melyben mindazon her- 
báriumokról megemlékeztünk, 
melyekről az első kezdettől 
fogva a XYI-ik század végéig 
az irodalomnak szerte-szórt 
adataiból tudomást szerezhet- 
tünk. Hogy tárgyunk koránt 
ac Phasellus sylvestris obviam, 
se dánt peregré eunti, etiam 
sponte Pisa. Figura non absimili, 
séd radice multö adultiore, fibro- 
siore, crassiore et perenni, quales 
illic collectos , chartis inseruit 
noster Penius». 
Unter dem Namen Penius 
könnte mán auch Petrum Pena 
verstehen, was auch durch das 
gebrauchte Epitheton «noster» 
bekráítigt erscheint; aber auf 
einer anderen Stelle dér Adver- 
saria (p. 358) liest mán schon mit 
richtigerer Orthographie «medi- 
cus Anglus D. Pennius», mit 
welchem Namen ölnie zweifel 
Thomas Penny gemeint ist; an- 
dererseits wird dér erstgenannte 
Verfasser dér Adversaria auf 
dem Titelblatte auch lateinisch 
mit dem Namen Pena erwáhnt, 
und lantét auch die Titelauf- 
schrift dér 1-ten Seite: «Petri 
Penae et Mathiae de Lobel Stir- 
pium Adversaria nova». 
Hier erwáhne ich, dass das 
Herbai- des Hugh Morgan, aus- 
ser dem bereits citirten Worten 
Turner's, auch durch Gerard's 
« Herbal» bestatigt wird, in wel- 
chem er Morgan einen « sor g fal- 
t-igen Aufbewahrer von Simpli- 
zien» nemit. (Conf. Pulteney : 
Geschichte dér Botanik . . . mit 
besonderer Rücksicht auf Eng- 
land, p. 80.). 
Und somit sind wir mit dér 
Serie, in weleher wir allé jene 
Herbare erörtert habén, über 
welche wir vöm ersten Anfange 
an bis zu Ende des XVI. Jahr- 
hunderts, aus den zerstreuten 
Daten dér Litteratur Kenntniss 
verschaffen konnten, zu Ende ge- 
