III. Modus plantas colligendi et exsiccandi. 
49. Spigel A. Isagoges in rém herbárium. Ed. 1. Pataviae, 1606., pp. 79. sequ. 
50. Lauremberg W. Botanotheca, hoc est modus conflciendi herbárium vivmn. 
in gratiam et usum studiosorum medicináé conscripta. Rostoohii, 1626. 
51. Kentmann Th. Tabula locum et tempus quibus uberius plantae potissimum 
spontaneae vigent et proveniunt, exprimens. Wittebergae, 1629. 
52. Ferrari G.-B. Flóra sive de florum cultura libri IV. Romáé 1633, pp. 
433 — 441 . 
Növénynevek túl a Dunán.* 
Irta : Gáyer Gyula (Kis-Czell). 
Szerényebben szólva inkább csak : növénynevek a nyugati 
határszélen, ennek is jobban két megyéjében: Vasban és Zalában. 
Még így se teljes összefoglalás. Csak egy morzsa abból a jóízű 
kenyérből, aminek a neve népnyelv. 
Vasmegyében csak éppen tavaly vizsgálódott Simonyi Zsigmond 
két fiatal tanítványa. De a nép botanikájára nem igen került sor. 
Ez mégis csak a mi dolgunk. 
És pedig szép dolog. Mert a nép, ha nem is nézi górcsővel a 
virágot, a porzókat se számlálgatja, de megalkot magának egy 
praktikus tudományt, ahol a rendszerező elv öntudatlanul is a» 
ember legtermészetesebb elve : a hasznosság. Primitiv határok közt 
mozog, de e határok közt tökéletes. Csak az érdekli, amihez köze 
van. Legényt a virág, földmívest a mezei gyom, mezítlábas embert 
az isten tüskéi. Nem is szabad ezt a botanikát subjectiv, esetleg 
tudós szempontból Ítélni, néznünk kell úgy, ahogy a nép néz. Akkor 
megértjük és akkor nem kell uj szavakat se gyártani. Példa a 
méhevirág. Hallani nálunk Lamium album-ra, hallani a tisztes fűre, 
hallani lehet sok méhszerette fűre. Simonkai Pídmonaria - cikkében a 
tüdőírre olvashatni. Mintha szegény volna itt a népnyelv, hogy egy 
kalapba foglal sok növényt. Nem szegény. A népnek ez a sokféle 
növény csak annyiban fontos, amennyiben méhevirág. Tüdőbajos is 
ma már inkább megy doktorhoz, mint vénasszonyhoz, a tüdőír néven 
is előbb-utóbb elsőbbséget nyer a méhevirág, méhefű. Egészen más 
a nép botanikája és egészen más a tudósoké. A kettőt összefogni 
nem lehet. A nép botanikáját műszavakkal kiegészíteni sem lehet. 
A nép botanikája nem abban áll, hogy minden növénynek meg- 
legyen a magyar neve, erre se a népnek, se a tudománynak, nincs 
szüksége, senkinek a világon, hanem abban áll, hogy megkülön- 
böztesse azokat a növényeket, amelyek barátai vagy ellenségei. 
Ilyen szempontból, immanens kritikával kell nekünk is néznünk és 
annak a munkának is, amely valaha összegezni fogja a magyar 
*) Pflanzennamen jenseits dér Donau.» (Sammlung volkstümlicher Pfianzen- 
íiameii im bezeichneten Gebiete.) 
14 
