135 
sában sem Pollini Flóra Ve- 
rőn ensisében (II. 1822, 842 o.) 
a csésze alakja, a «Foliosae» 
csoport fajainak megkülönböz- 
tetésénél oly fontos bélyeg, 
felemlítve nincsen. 
Pollini i. h. mint (3) vál- 
fajt egyszerűen a P. tuberosa- 
hoz vonja; Bertoloni (FI. ital. 
VI. 334) mint y) «herba pilosa 
canle saepe caespitoso, decum- 
bente; calycibus hirsntis laei- 
niis inciso-dentatis)) szintén a 
F. tuberosa alá rendeli. 
A feledés homályából Stei- 
n inger rántotta elő e nevet, 
midőn a «Beschreibung dér 
europ. Arten des Genus Pedi- 
cularis » (Bot. Centr. Bl. 1887) 
czímű dolgozatában azon nö- 
vényt jelölte meg vele, melyet 
a botanikusok vagy egy fél- 
századon át Pedicularis Hac- 
quetii Gráf néven ismertek. 
A « Flóra » 17. kötetében 
(1-34) található adatok szerint 
ezt a növényt Gráf mint új 
Pedicularis- fajt, P. Hacquetii 
néven küldte HoePE-nak, aki 
kimerítő leírással látta el, mely- 
ben kiemeli e fajnak fontos 
megkülönböztető bélyegét a ha- 
sadt csészét. Mivel Sprengel 
leírásából biztosan ki nem ve- 
hető, hogy a sumana név mely 
fajra vonatkozik, czélszerűbb 
addig, míg ez a kérdés vég- 
leg tisztázva nincsen, a P. 
Hacquetii Gráf nevet alkal- 
mazni. Steininger idézett dol- 
gozata szerint a Pedicularis 
«.swwwma»-nak meglehetős nagy 
elterjedése van. Galicziától 
kezdve Erdélyen, Szerbián, 
dér Umstand beigetragen hat, 
dass weder in dér ersten Be- 
schreibung noch in PoLlini’s 
Flóra Veronensis (II. 1822. p. 
342) die Fönn des Kelehes, 
dieses bei Unterscheidung dér 
Arten dér Gruppé «.Foliosae» 
so wichtige Merkmal, angege- 
ben wird. 
Pollini hat P. sumana spá- 
ter a. a. 0. als var. (3. zu P. 
tuberosa gezogen, Bertoloni 
(FI. ital. VI. 334) als y) eben- 
falls zu P. tuberosa gestellt. 
Xeuerdings hat nun Stelninger 
in seinerBeschreibung dér europ. 
Arten des Genus Pedicularis 
(Bot. Centrbl. 1887) diesem Vá- 
mén eine ganz andere Deutung 
gegeben. indem er ihn als ál- 
teste Bezeichnung dem Namen 
P. Hacquetii Gráf voranstellte. 
Ob mit Recht, lásst sich ohne 
Antopsie des Sprengel ’schen 
Originales nicht ermitteln. leli 
flir meinen Teil würde bis 
dahin vorziehen, den sicheren 
und unzweideutigen Namen P. 
Hacquetii Gráf anzuwenden. 
Diese wurde i. J. 1834 Hoppé 
von Dr. Gráf als neue Art 
zugesandt und vöm ersteren 
im 17. Bande dér «Flora» mit 
zureichenderDiagnose versehen, 
in welcher auch das wichtige 
Merkmal des gespaltenen Ivel- 
ches, welches diese Art mit 
P. exaltata Ben. u. carpathica 
(Andrae) teilt.hervorgehoben ist. 
Xach Steininger hátte P. 
sumana eine sehr grosse Ver- 
breitung: von Galizien durch 
die Karpathen, Siebenbiirgen, 
Serbien, Bosnien. Kroatien, Is- 
trien, Krain bis ; n die apenni- 
nische Halbinsel (Xeapel). Ob 
sámtliche Angaben richtig sind, 
