321 
kiemelendőnek véli a Flabel- 
laria gyűjtőnév alól és elnevezi 
azt Jurányid hemifi abellata-n&k. 
Kentnis dér Pflanze erlangen 
konnte, so meint er,dass dieselbe 
von Fiabellaria abzutrennen sei. 
Er nennt die Pflanze Jurányid 
I hemifiabelldtd. 
1907 november 13-án tartott ülés. — Sitzung am 
13. November 1907. 
1. Gombocz Endre: «A Po- 
vulus-fajok rokonsági viszonyúi , 
tekintettel a fosszil fajokra ». Első 
sorban áttekinti a megbízható 
P-leleteket, melyek szerint a 
nemzetség első képviselői az 
alsó krétában az északamerikai 
Potomae-formáczióban találha- 
tók. Míg az európai kréta és 
eoczén P.-lenyomatokkal nem 
szolgál, addig az amerikai kré- 
tában és eoczénban, valamint 
az arktikus felső krétában szá- 
mos fosszil leletre bukkantak. 
Legnagyobb kifejlődésre a mio- 
ezénban jutott, a mikor az 
egész északi félgömbön el volt 
terjedve A plioczénban erősen 
megfogy; e korból Európában 
csak a mediterrán vidékről is- 
merünk P. okát. A fosszil lele- 
tek alapján szerző arra az ered- 
ményre jut, hogy a P.-ok nem 
egy közös ősből, hanem több 
typusból vették párhuzamosan 
eredetüket. Már a krétában két 
irány különböztethető meg : a 
szárnyasán és tenyeresen ere- 
zett leveliteké. Előbbiből a mai 
Turango, majd Aigeiros és 
Tucamahaca szekcziókat szár- 
maztatja le. míg legfiatalabb- 
nak ez irányban a Leucoides- 
szekczió tekinthető. A P.-ok 
és Salix - ok rokonsága szerinte 
abban nyilvánul, hogy a Salix 
reticulata s a P. p rumosa közös 
ősre vezethető vissza. A suga- 
E. Gombocz legt eine Arbeit 
«Ueber die Yenvandtschafts- 
verhaltnisse dér Popul us- Arten 
mit Berücksichtigung dér fos- 
silen Arten » vor. 
Dér Vortr. besprichtvor allém 
die verlásslichen fossilen Po- 
jMíZws-Funde, dérén erste Re- 
prásentanten in dér uuteren 
Kreide dér nordamer. Poto- 
mac-Formation auftreten. Wáh- 
rend námlich Kreide u. Eocén 
in Európa keine Populus Ab- 
drücke aufweisen, sind zahl- 
reiche fossile Funde aus dér 
amerikanischen Kreide und 
dem Eocén, ferner dér arkti- 
schen oberen Kreide verzeich- 
net. Die Gattung hat ihre 
grösste Entwickelnng im Mio- 
cén erreicht, wo sie auf dér 
ganzen nördl. Halbkugel ver- 
breitet war. lm Pliocen ist sie 
stark zurückgetreten , aus dieser 
Zeit kennen wir Pappelu in 
Európa nur aus dem Aledi- 
terrangebiete. Auf Grund dér 
fossilen Funde ist dér Vortr. 
zu dér Ueberzeugung gelangt. 
dass die Pappeln nicht von 
einem gemeinschaftlichen Urah- 
nen. sondern von mehreren Ur- 
typen abstammen. Schon in 
dér Kreidezeit lassen sich 2 
Richtungen u. zvv. die mit ge- 
fiedert- und die mit gefingert- 
geaderten Blattéra unterschei- 
den. Aus dér ersteren leitet 
