144 
hogy e háncs-sejtek épp úgy, mint a moháknak minden egyéb 
más megvastagodott falú sejtjei soha sincsenek megfásodva, 
ligninum-reactiót nem adnak. J1 ) A levélnek közepéből készített 
k. m.-en (IV— V. t. 9. rajz) még erőteljesebb a levélere, úgyszólván 
csak vezető- nyalábból áll, a levéllemezt ( 1 ) mindössze csak pár 
sejt alkotja. Az igen erős fejlettségű vezető-nyalábot (a levél- 
fonákon) borító háti-sejtek (5) aprók, kerekdedek, 4 y. — majd- 
nem mindannyian egyenlő - nagyságúak, a levélszínén levő 
hasi-sejtek már nem egyenlők, változó nagyságúak, 4-6 y. közt 
ingadozók s nagy szélességben borítják be a levélere közepén 
szintén ívszerúleg, de már nagyobb számú jelzősejteket (duees), 
amely vezetőparenchyma sejtek egyébként szintén kijutva ajevél- 
színére, az ív végén levő sejtek a levegővel érintkeznek. Úgy a 
levélszíne, mint fonáka felé az epidermalis- és vezetőparenchyma- 
sejtek közé összefüggő köteget alkotólag ikelődnek közbe a háncs- 
sejtek és pedig a levélfonákán nagy szélességben ívesen meg- 
görhűlt vonalban helyenként több réteget alkotva s itt-ott meg- 
szakítva, míg a levélszínén egy nagy, többrétegű, a középső 
vezetőparenchyma-sejteken nyugvó köteget alkotnak. 
Az egyes sejtek mérete különben itt is körülbelül olyan, mint 
a levél alsó részét alkotó sejteknél láttuk volt. A középső vezető- 
parenchyma-sejtek 13—18 y. szél., !8 y. vast, a szélsők szélessége 
s vastagsága eirca 13 y. ; a háncs-sejtek lumene (!) átmérője mind- 
össze 1 tx, néha 2 y. is; a lemez-sejtek 6—9 y. szél., 9 — 11 y. vast.; 
a szegély-sejtek 4—9 y. szél. és vast. A lamina a levél felső részén 
egyáltalában nem fejlődik ki, már pusztán csak az erősen fejlő- 
dött levélérből áll (iV- V. t. 10. rajz), a levélszínét és fonákát apró 
kerekded hasi-, illetőleg háti-sejtek borítják, a levélér közepén az 
ívvonalban elhelyezett vezetőparenchyma- sejtek találhatók, de ezek 
egyike sem jut ki a levélszínére, vagyis itt már a hasi-sejtek 
ii) Luersskn (Handbuch dér systematischen Botanik I. Bnd p. 430, 443) 
és Limpricht (Die Laubmoose etc. 1. Búd p. 27)-nek az elfásodott sejtfalakra 
vonatkozó nézetét G. Gjokic : «Ueber die chemischo Beschaffenlieit dér Zellháute 
bei den Moosen» — Oesterreichische Botanische Zeitsclirift XLV. (1895.) Jahrg. 
p. 330—334. — megdöntötte, több moha (1. c. p. 332) különböző részén (rhizoida, 
szár, levél, séta, tokfal, peristomialis fogak s a t.) végzett vizsgálatai alapján 
oda coneludál, hogy ‘ Die Zellwánde dér Moose zeigen mit den Holzstoffreagentien 
keine Reaction ; sie enthalten alsó kein Lignin und miissen daher als unverholzt 
bezeiehnet werden». Ennek daezára Sch ellen bér o : «Beitrage zűr Keuntniss dér 
verholzten Zellmembran» — Jahrbücher ftlr wissenschaftliche Botanik, Bnd 
XXIX. Jahrg. 1896 p. 249. — szerint lignificatio volna a Polytrichum-nal. — 
Ugyancsak Gjokic vizsgálatainak eredményét erősíti meg Dn. K. Linsbauer : 
«Zur Verbreitung des Lignins bei Gefásskryptogamen» — Oesterr. Botan. 
Zeitschr. XLIX. (1899.) Jahrg. p. 319. — is, aki 2 Polytrichum - on és még több, 
Gjokic-íóI sem vizsgált mohokon megejtett kutatása alapján azt mondja, hogy 
i'kann aber nur die Angaben Gjokic vollinhaltlieh bestátigen» (p. 319). Ugyan- 
csak Gjokic mutatta ki a Ruthenium sesquiclilor ü r-rel való tinctio 
segítségével beállott reactio alapján az általa vizsgált mohok mindegyikének 
sejtje sejtfalában a pectina- anyagok jelenlétét (1. c. Ö. B. Z. XLV. 
1895. p. 333). 
